Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2020

ELSŐ FEJEZET A néger sátorban

MÁSODIK FEJEZET Pókerjátszma az őserdőben

HARMADIK FEJEZET Egy öreg ember szentséges kincse

NEGYEDIK FEJEZET Francis kapitány

ÖTÖDIK FEJEZET A fekete uralkodó

HATODIK FEJEZET Hiram Da Souza

HETEDIK FEJEZET A siker tetőfokán

NYOLCADIK FEJEZET Az újságírónő

KILENCEDIK FEJEZET A megzavart asztaltársaság

TIZEDIK FEJEZET Meglepő hír

TIZENEGYEDIK FEJEZET A száműzött visszatérése

TIZENKETTEDIK FEJEZET Barátságos beszélgetés

TIZENHARMADIK FEJEZET Az interjú

TIZENNEGYEDIK FEJEZET Wendermot kisasszony

TIZENÖTÖDIK FEJEZET Az unokafivér

TIZENHATODIK FEJEZET Önelemzés

TIZENHETEDIK FEJEZET A közjegyzői irodában

TIZENNYOLCADIK FEJEZET A haditerv

TIZENKILENCEDIK FEJEZET Bujósdi

HUSZADIK FEJEZET Útban Afrika felé

HUSZONEGYEDIK FEJEZET A két fivér

HUSZONKETTEDIK FEJEZET Az élő halott

HUSZONHARMADIK FEJEZET Váratlan viszontlátás

HUSZONNEGYEDIK FEJEZET Rajtaütés

HUSZONÖTÖDIK FEJEZET A mérnöki irodában

HUSZONHATODIK FEJEZET A nagynéni unokaöccse

HUSZONHETEDIK FEJEZET Istenek alkonya Bekvandóban

HUSZONNYOLCADIK FEJEZET Levél Irenehez

HUSZONKILENCEDIK FEJEZET Sam jelentése

HARMINCADIK FEJEZET Párbeszéd a lóversenypályán

HARMINCEGYEDIK FEJEZET Titkos vallomások

HARMINCKETTEDIK FEJEZET Egy szívós ellenfél

HARMINCHARMADIK FEJEZET A magányos fogoly

HARMINCNEGYEDIK FEJEZET Monty szabadulása

HARMINCÖTÖDIK FEJEZET A szófukar asztaltárs

HARMINCHATODIK FEJEZET A színházi vacsora

HARMINCHETEDIK FEJEZET A vetélytárs gyűlölete

HARMINCNYOLCADIK FEJEZET Válság és fordulat

HARMINCKILENCEDIK FEJEZET A leszámolás

NEGYVENEDIK FEJEZET A kínszenvedés vége

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Phillips E. Oppenheim

BEKVANDO ARANYA

fordította:
ismeretlen

BUDAÖRS, 2021

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-310-1 EPUB

ISBN 978-963-559-311-8 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2020

az elektronikus változat az 1928. évi
magyar kiadás alapján készült

a borító John N. Marchand (1875 – 1921) 49er gold rush prospector
című festménye részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

ELSŐ FEJEZET
A néger sátorban

- Tudja, kedvesem, - morgott Trent, - én már sok nyomorúságos vidéket láttam a világon és voltam olyan helyeken, amelyekre alig tudok visszagondolni rosszullét érzése nélkül. Válogatós tehát nem vagyok és igazán minden, csak nem szemérmes. De ez itt igazán a legőrületesebb hely, amit valaha csak láttam. Ha Francis kapitány nem siet, bizony végünk van. Ilyen körülmények között nem sokáig bírjuk ki, Monty.

Öregebb társa, szikár, rongyos öltözetű alak, vizes szemével nem tett valami nagyon kellemes benyomást. Mikor azonban megszólalt, felismerte az ember jobb származását és műveltségét, bár hangja rekedt volt és szavai mintha akarata ellenére hagyták volna el ajkát

- Mindenben helyeslem véleményét, Trent, - mondotta. - Ez a hely ellenszenves, a társaság undorító, a sötét bőrűek és a - sajnos - meglehetősen öltözetlen hölgyek modora, enyhén szólva, aggasztó.

- Sötét bőrűek? - szakította félbe megvetően Trent. - Mondja csak nyugodtan: szurok bőrűek.

Monty lassan bólintott.

- Igazat kell önnek adnom. Olyan feketék, mint a bűn. De, kedves barátom, ha az itteni környezet még önt is visszariasztja, mit szóljak akkor Így, négyszemközt talán emlékeztethetem arra, hogy maga mégis alacsony sorból származik, kényelmet és gazdagságot nem ismert soha, ön, azt hiszem, csak népiskolába járt, ellenben én mégis eltöltöttem pár évet az egyetemen. Maga egy nyerges tanonca volt, én pedig... Nos, de ez nem tartozik a dologhoz. Röviden akarom tehát kifejezni magamat...

- Ha maga ezzel azt akarja mondani, hogy elhallgat, akkor az Isten szerelmére, nehogy visszatartsa magát ettől, - mormogta Trent. - Maga még addig fog itt locsogni, míg a láz karmai közé nem kaparintja. Halljuk tehát, mit akar mondani?

Az öregebb gondtalan vállvonogatással felelt.

- A beszéd bizonyára nem fog megártani egészségemnek. Az olyan származású embereknek, mint maga, akik keveset tanultak, bizonyára megerőltetésükbe kerül, hogy gondolataikat szavakba öltöztessék. Számomra azonban öröm és megkönnyebbülés. Hát mit is akartam mondani? Ha ez a környék már magát is elundorítja, hogy a fekete hölgyek tolakodó figyelmességeiről ne is beszéljünk, akkor gondolja meg, mennyivel rosszabb lehet ez nekem!

Trent csak mosolygott, de nem válaszolt. Ott kuporgott a földön, összehúzott lábakkal, hátát a nyitott sátor ajtófélfájának támasztva. Pillantása a távoli mocsárvidék felett lebegő pára felhő felé szállt. Nagy, sárga hold függött az alacsony, sziklaszerű dombok felett, bár a nap csak éppen most készült alászállani. Apró arany kígyóvonalakban szállt fel a köd. Trent figyelmesen nézte ezt a színjátékot, de ha valaki megkérdezte volna, akkor bizonyára azt feleli, hogy azon gondolkozik, vajon mikor buknak fel zsákmányra éhesen a krokodilusok és milyen közel merészkednek a faluhoz. Ha az ember zordon, éles metszésű arcát és átható fekete szemét látta, nem is tételezhetett fel róla kevésbé reális gondolatokat.

- Ezenkívül folytatta Monty, meg kell gondolnunk életünk kockáztatásának veszedelmét is. Hasonlítsa csak össze, kedves barátom, kettőnk állapotát. Huszonöt évvel idősebb vagyok, mint maga, gyenge szívem van és nevetségesen csekély testi erővel rendelkezem. Tudok ugyan jól lőni, de ez itt csak addig segít rajtunk, amíg lőszerünk van, amint verekedésre kerül a dolog, egy gyermek is feldönthet engem. Ellenben magának vasból van a szervezete, jó izmos és olyan a tüdeje, mint a struccmadárnak. Azt bizonyára helybenhagyja, hogy szűkség esetén legalább kétszer annyi kilátása van a menekülésre, mint nekem.

Trent gyufát gyújtott, mintha pipára akarna gyújtani, a valóságban azonban azért, mert pár lépésnyire a bozótban szikrázó szempárt vett észre. Egy kis néger fiú osont arra, fekete, mint az éjszaka, göndör hajjal és fényes testtel. Észrevétlenül kúszott idáig és félős csodálkozással bámulta a csodálatos fehéreket. Trent göröngyöt dobott utána és nevetett, midőn a kisfiú ügyesen kikerülte a dobást.

- Csak tovább, Monty, - biztatta, - az ön szóáradata kifogyhatatlan.

A másik, királyi kézmozdulattal legyintett.

- Mindezt csak azért hangsúlyoztam, hogy bebizonyítsam önnek, hogy ennek az expedíciónak veszélyei és fáradalmai főként engem terhelnek. Most pedig még egyszer szeretnék visszatérni a maga előbbi megjegyzésére. Ön azt mondta, hogy talán nem válik lehetségessé számunkra vállalkozásunk véghezvitele.

Társára emelte szemét, kinek barátságtalan arca igen kevés érdeklődést mutatott. Monty mélyet lélegzett és közelebb húzódott. Viselkedése teljesen megváltozottnak látszott.

- Scarlett Trent! - kiáltotta. - Figyeljen ide! Maga még fiatal, én öreg vagyok. A maga számára az expedíció talán csak egy kaland a sok között, az én számomra az utolsó. Régóta áhítoztam már forrón egy ilyen alkalomra, az első pillanat óta, hogy lábamat ebbe az átkozott országba betettem. Most azonban ki akarom használni, amíg egy szikrányi élet van bennem. Esküdjön meg nekem, hogy nem fog cserben hagyni!

Ez a hirtelen kitörés, a puha vonalú szájnak ez a kemény hangja és határozott vonása meglepő volt. Látszott belőle, hogy ebben a roskadozó, agg tengerészben még mindig kell élnie egy kis adag energiának. Trent előtt úgy tűnt fel ez a valósággal szenvedélyes felhívás, mint valami kinyilatkoztatás, mert hiszen évek óta, mint gyenge akaratú léhűtőt, mint iszákos és kártyás alakot ismerte Buchomari telepítvényen az öreget. Nagy, kidolgozott kezével megveregette Monty hátát, ami ezt nem érintette túlságosan kellemesen.

- Bravó, öreg cimbora! - dicsérte. - Ennyi bátorságot igazán nem tételeztem volna fel magáról. Maga jól tudja, hogy semmit sem adok fel könnyen. Meg fogunk maradni az árbocnál és kifeszítünk minden vitorlát. Hiszen ez az én vállalkozásom! Vagyonom minden fillérét odaadtam, hogy teherhordóinkat kifizethessem és hogy ennek a fiúnak... ennek a, hogy is hívjáknak?... rumját és felszerelését beszerezhessük. Jöjjön, aminek jönnie kell: mi kitartunk, amíg az engedélyt meg nem kapjuk, vagy amíg föld alá tesznek bennünket. Jó lesz így?

Monty - Buchomariban egyetlen teremtett ember sem hallotta őt másként nevezni, - vékony kezeivel megszorította társának izmos kezét. Ekkor lopva keresztülpillantott vállain és szeme csillogni kezdett.

- Hallja Trent, ha megengedné, egy pillanatra - nem tovább - megnedvesítenem ajkamat az ön kitűnő konyakjával.

Trent keményen megmarkolta karját.

- Lehetetlen! - intette le. - Ez az utolsó üvegem és a visszavonulás még előttünk áll. Az alkoholt félre kell tennünk láz elleni gyógyszernek.

Monty vonásai csalódást árultak el. Fonnyadt arca megrándult, kezei remegtek.

- Csak egy cseppet, Trent, - jajgatott, - rosszul érzem magamat. Fertőzött levegő ez. Egy kortyocska ismét talpra fog állítani.

- Szó sincs róla, Monty. Hiába minden jajgatás. Túlságosan sokat engedtem már kérésének. Fel a fejjel! Azon az úton vagyunk, hogy meggazdagodjunk és szükségünk van mind az öt érzékünkre.

- Gazdagság, gazdagság! - Monty feje mellére csüggedt, orrcimpái felfúvódtak és mintha kábulat szállta volna meg.

Trent félig kíváncsian, félig megvetően vizsgálta.

-Korához képest meglehetősen élénk a vágya pénz után, - jegyezte meg egy kis szünet után. - Mit akar tulajdonképpen a pénzzel?

- Mit akarok? - ismét heves sóvárgás világított az öreg ember szemeiben. Egy darabig gondolataiba merülve bámult, majd halkan felemelkedett.

- Megmagyarázom önnek, mért vágyakozom annyira gazdagság után? Maga fiatal és hiányos műveltségű, tehát valószínűleg nem is tudja, mi mindent kaphatunk pénzért? Maga bizonyára megelégednék durva örömökkel, ízléstelen pompával, céltalan pazarlással. Ellenben én, rövidlátó barátom, korábbi napjaimban egy és mást megtanultam, nem utolsó sorban a pénzkiadás művészetét. Elsajátítottam ennek technikáját és ez nagyszerű volt, amíg el nem jött a vége. Ilyen tájban Londonban, Párizsban vagy Riviérán időzni, tömött pénztárcával, jól értve hozzá, hogy lehet a pénztárcát kiüríteni, ez a mesterség egy fokra állítja az embert hercegekkel és uralkodókkal. Mint valami óriás, úgy trónol az ember a törpék világa fölött, körül rajongva a nőktől, irigyelten a férfiaktól. Mindegy, hogy öreg és csúnya-e az ember, abban az illúzióban ringatják mégis, mintha Adonis volna. Nagy dolog a nemesség, a művészet, a lángelme, de a gyönyör kapuinak egyetlen kulcsa az aranykulcs!

Elhallgatott, levegő után kapkodva, kezét torkára tette és könyörgő pillantást vetet az üvegre. Trent könyörtelen maradt.

- Egy cseppet sem, Monty, - mondta. - Hiszen maga már így is nyomorúságos roncs. Szokjon le erről az ártalmas dologról, mert egyébként egy hónapig sem fog élni, hogy gazdagságának örülhessen, ha a haszon egyszer a kezünk között lesz.

- Élni! - ismételte Monty mély megvetéssel. - Ön a nagy tömeg szokásos tévedésébe esik és az életet hosszúsága szerint méri, holott csak a mélysége fontos. Nem kérek többet, mint egy vagy két évet és biztosíthatom, Trent, hogy ezalatt a rövid idő alatt jobban fogok élni, mint ön egész földi léte során. Olyan gyönyörűségeket fogok megízlelni, amelyekről önnek sejtelme sincs és amelyeket ön soha nem fog méltányolni tudni.

Trent vidám nevetésben tört ki, bár szívét bizonytalan nyugtalanság szállotta meg. Monty szavaiban szenvedélyes meggyőződés hangja csengett. Ez az ember szilárdan hitte, amit itt fecsegett. Talán igaza van. És talán vannak a boldogság templomának tényleg olyan sarkai, amelyekre ő soha nem tudott ráeszmélni.

Önkéntelenül is végig gondolta múltját és nem talált mást, mint a szegénység és nélkülözés kínzó tövisekkel telehintett útját. Látta magát, mint közönséges, iszákos szülők gyermekét, látta magát iskolai éveinek rideg sivársága közepeit, visszaemlékezett erőfeszítő munkájára olyan hivatásban, amelyet gyötrelmesnek érzett, visszagondolt menekülésére és arra a vad diadalra melyet akkor érzett, midőn viharos tengeren előbújt rejtekhelyéről a hajó fedélzetére, hogy végül mégis olyan életet kezdjen, amely csak folytonos ütést-verést jelentett számára és mindig csak mások helyett elvégzett szennyes munkát. Aztán egy belga műhely rabszolga élete, tengődés egy teherhajón Kongóban, szűkös tengődés Buchomariban és végül ez a vakmerő vállalkozás, amely összes zord és legzordabb esztendeiben is megtakarított filléreit elemésztette. Nem sikolt-e az ilyen nyomorult élet végül mégis jutalom és kárpótlás után? Óh, hiszen még neki, a műveletlen embernek is gyönyör és boldogság forrása lenne a gazdagság, - sőt még ennél is többet jelentene.

Lépések zörrentek a fűben. Trent felugrott, övéhez kapott revolverét keresve és a lassan közeledő alakra célzott, öreg cimborája mindebből mit sem látott, - az izgalomtól és a fáradalmaktól kimerültén az igazak álmát aludta.

MÁSODIK FEJEZET
Pókerjátszma az őserdőben

Egy testes, alacsony, egészségtelen külsejű férfi, félig bennszülött, félig portugál, kacsázó járással közeledett a két idegen kunyhója felé. Néhány lépéssel mögötte két óriási néger cammogott, gőzölgő bográcsot cipelve vastag faágon.

- Mi újság, Sam bátya? Van már valami híred az angol tisztről? Itt kell lennie a közelben

- Semmi újság, - mormogta a kis ember. - A király fehéreknek vacsorájából küldeni. Azt mondja, kapnak, ami szükséges. Munkát kezdeni, amikor akarják. De elmenjenek innen. Nem akarja, itt maradjanak ezen a helyen.

- Vigyen el az ördög! - mordult fel Trent. - Mi van a bográcsodban? Nincs éppen rossz szaga.

- Házinyúl. Nagyon jó. Király vacsorájából. Nekik finom dolguk van.

Trent az edény fölé hajolt, melyet a feketék a földre állítottak, övéből villát vett elő és a lébe mártotta.

- Túl vastag lábak ezek egy házinyúlnak, Sam, - jegyezte meg kétkedőn.

A tolmács félre nézett.

- Házinyulak igen nagyok itt, - mondta. - Legjobb, edényt itt tartani. Embereket elküldeni.

Trent bólintott, mire a négerek eltávoztak.

- Étel jó, - suttogta Sam bizalmasan. - Fehér emberek ne féljenek. De nem szabad itt maradni. Király haragudni különben. Azt mondja, fehér embereknek megvan, amit ígért, most el innen. Ismerem királyt - ismerem népet. Hamarosan indulni kell. Fél, hogy ön itt király lenni akar, önnek megvannak papírok, minden, ami kell, - mi az?

- Nem minden, Sam! Még várunk az angol kapitányra. Holnap már bizonyára itt lesz. Szeretném, ha a király aláírása mellett ő is ott volna, mint tanú, nehogy a négerek, ezek a ravasz gazemberek egy szép napon visszavonják az engedélyt. Jöhet esetleg valaki más, aki többet kínál és ők megfeledkeznek rólunk, a bányák kitermelését pedig átadják neki. Érted-e már?

- Értem! De nem tanácsos még tovább maradni. Négerek két napig részegek, - ördögök; négy napig józanok - akkor őrjöngő vadak. Most részegek, - holnap mindenkit megölnek, talán magukat, kettőjüket is, - holnap éjjel biztosan. Kell rám hallgatni!

Trent az előrenyúló tető árnyékában állott. Időről-időre éles sikoltás süvített a falubeli tábor felől. A homályon át, mely egyre jobban megtelt tompa zajjal, hangos dobütések visszhangoztak. Elfojtott káromkodással fordult meg Trent és határozatlanul bámult szendergő társára.

- Ha a legrosszabbra kerül a sor, még csak meg sem szökhetünk, - mormolta, - ez a korhadt csontváz nem vonszolhatja el magát innen egyedül.

Sam szemei hamisan hunyorogtak.

- Ha nem tud ő, akkor egyedül meghalni, - jelezte. - Ő nagyon öreg és beteg. Ön őt itt hagyni. Én gondoskodom róla.

Trent a vállát vonta.

- Holnap elindulunk, Sam, - mondta röviden, - különben pedig nagyon éhes vagyok. Mi van az edényben?

Sam jelentős kézmozdulattal felelt:

- Étel finom, - láttam főzni. Két házi nyúl és egy majom.

Trent megtöltött egy tányért és megízlelte.

- Jó íze van, - mondta. - Most eltűnhetsz. Holnap tehát útra kelünk és pedig még mielőtt a göndör hajú szép hölgyek felébrednének.

Sam bólintott és tova cammogott. Trent egy falat kétszersültet dobott társának az arcába.

- Ébredjen, Monty! Ennivaló van itt a királyi konyháról. Hozza ide tányérját.

A másik, álomtól kábultan, nehézkesen ballagott oda, ahol a bogrács gőzölgött.

- Nem vagyok nagyon éhes, Trent. Annál szomjasabb! A gégém mintha kiszáradt volna. Az ön könyörtelenségét igazán kevéssé találom bajtársias dolognak. Még megbetegszem. Nem hajlandó?...

- Nem, nem vagyok hajlandó! - szakította félbe Trent. - Hallgassan most ezzel az ostobasággal és egyék.

- Köszönöm, nincs étvágyam, - mormogta Monty fagyosan.

- Ne legyen bolond! Nehéz menetelés van előttünk és önnek minden izomerejére szüksége lesz, hogy éppen érkezzék Buchomariba. Nézze, elvesztett valamit drágaságaiból!

Trent valami tárgyat vett föl a földről, mely olyan volt, mint egy darab kemény papíros. Leletét már éppen tulajdonosának akarta oda vetni, midőn észrevette, hogy ez fénykép: egy leány, egy nagyon fiatal leány képe. Még hosszú hajat és gyermekruhát viselt. A felvétel nem lehetett túlságosan sikerült, de Trent mégis úgy vélte, hogy soha nem látott ennél szebbet. A fiatal leány ajkai félig nyitva voltak, világos szemei ragyogva mosolyogtak, tartása bájos volt. Mindezt kifürkészte már a fényképen Trent pillantása, midőn arcán erős ütést érzett. A képet valaki kiszakította kezéből és dühtől eltorzult arccal Monty állott előtte.

- Becstelen fickó, - fakadt ki az öreg. - Szemtelen fráter! Hogyan merészkedett megnézni azt a képet!

Trent sokkal inkább elcsodálkozott, semhogy törődött volna a testi és a szóbeli sértésekkel! Merev csodálkozással bámult a másikra.

- Csupán felületesen néztem meg, - dadogta. - Hisz a földön hevert.

- Csak felületesen? Ez éppen az ilyen zöld csőrű fickónak való! Ha még egyszer rajta kapom, hogy magánügyeimbe avatkozik, úgy kihajítom az ajtón... azt a mindenségét!

Trent megvetően félrehúzta száját és pipára gyújtott, mert étkezését közben befejezte.

- Az ön magánügyei nem érdekelnek engem és nyugodtan megtarthatja azokat magának! Egyet azonban ki kell jelentenem önnek, öreg fiú: A jövőben jobban vigyázzon magára, különben rosszul jár! Foglaljon most helyet és hűtse le magát kissé. Már megelégeltem ezt az ostoba játékot!

Hosszú hallgatás állott be. Monty azon a helyen guggolt, ahol Trent előző este ült, a nyitott sátor bejáratánál, a felkelő holdra szegezve szemeit, melyek minden fényüket és kifejezésüket elveszítették. Fáradt, italtól gőzös agya meggátolta az emlékezésben. Ha már gondolkodnia kellett, kizárólag a pálinkás üveggel foglalkozott. Az afrikai éjszaka csöndes pompája sem látszott érdekelni őt. Két lépéssel háta mögött Trent helyezkedett el a földön és a holdfényben piszkos, elhasznált kártyákat rakott ki.

Monty értelme azonban lassan megvilágosodott.

- Trent, ez mégsem egy embernek való mulatság! Nem játszanánk ketten talán?

A másik ásított.

- Ahogy akarja. Mit játsszunk?

- Mindegy nekem, - válaszolt Monty szeretetre méltóan, - amit maga akar!

- Pókert tehát.

- Semmink sincs már a töltényeken kívül, - állapította meg Trent.

- Ez nem jár semmi izgalommal így. Gondolkozzunk csak. Valami használható holmink mégis csak lesz!

Mély gondolkodást színlelt. Trent jól szemmel tartotta és látta, hogy társa most csak komédiát játszik. Csak nem tudta felfogni, mi célja lehet vele?

Monty pillantása, melyet a sátorban vizsgálva körül jártatott, a középső oszlopra szegeződött, ahol Trent élelmiszeres zsákja függött.

- Most már tudom, - kiáltott fel diadalmasan.

- Hát mibe játsszunk?

- Ön különös értéket tulajdonít a még meglevő félüveg pálinkának. Ezennel indítványt teszek tehát önnek. Pár hónap alatt mindketten meggazdagszunk. Én a magam részéről ötven angol fontot teszek az üveg tartalmának fele ellenében. Nem nagyszerű ajánlat ez? Hogy fogunk később mulatni e játékon! 250 dollár vagy 50 angol font egy szegényes porció konyakért!

Fiatalabb társának egy arcvonása sem rándult meg. Mikor Monty elhallgatott, fölvette a kártyát, melyet már megkevert a póker számára és elkezdett ismét pasziánszt rakosgatni.

Monty szemei elhomályosodtak.

- Micsoda? Ön nem akarja? De hát megértett-e valóban? 50 angol fontról van szó, Trent! Milyen kecsegtető kilátás ez!

- Fogja be a száját! Nem kell nekem az ön pénze! Az alkohol méreg önnek. És sokkal hasznosabb lesz, ha aludni megy!

Monty társa karjára tette a kezét. Félre csúszott gallérja mögött látszottak kidagadó nyak erei. Száraz zokogás fojtotta el hangját:

- Ön még fiatal és nem olyan kiélt, mint én. Nem tudja elképzelni állapotomat. Az alkohol jelenti számomra az egészséget. Úgy megszoktam, hogy elpusztulok, ha megtagadja tőlem. Gondolja meg, hogy egész nap egy kortyot sem élveztem belőle. Az ötven fontot száz fontra emelem fel. Száz fontra!

Trent szigorúan nézett az iszákos szemébe. Azután összedobálta a kártyát:

- Ön a legostobább bolond, akit életemben láttam! De ha nem engedelmeskedem önnek, valószínűleg addig fog kínozni, míg a hideg kilel.

- Megteszi tehát? - kiáltott Monty megkönnyebbülten.

Trent kiosztotta a kártyát.

- Egy partit fogunk játszani, mert nem fokozhatjuk tétjeinket, miután semmi egyebünk nincsen.

Monty nehezen lélegzett. Reszkető ujjakkal vette föl lapjait, egyiket a másik után.

- Négy lap, - suttogta rekedten.

Trent kiosztotta a kártyát, azután egy pillantást vetett saját kártyájába. Két dámája volt, három kártyát osztott ki magának, anélkül, hogy kártyája megjavult volna. Monty ideges sietséggel hajolt előre és diadalmasan két ászt vetett eléje:

- Nyertem, - ujjongott. - Egy ászom volt és még egy ászt kaptam hozzá. Most ide azzal a pálinkával!

Trent fölemelkedett, az üveg tartalmát mutatóujjával lemérte és felét egy szarucsészébe öntötte:

- Gondolja meg jól, - intette, - hogy tiszta őrültség ezt leszopni. Nem kellett volna engednem! Életét veszélyezteti az enyémmel együtt! Sam itt volt az elébb és azt tanácsolta, induljunk sürgősen útnak. Azt hiszi, képes lesz kerek száz kilométert gyalogolni mocsarakon és dzsungeleken át, húsz fekete ördöggel a sarkában? Térjen hát észre, Monty!

Az öreg homlok erei kékre dagadtak.

- Megnyertem a játszmát! Adja ide, ami jár nekem!

Trent nem tett több ellenvetést. Visszatért előbbi helyére és kirakta ismét a pasziánsz kártyákat.

Monty két hosszú, kéjes húzással kiürítette a csésze tartalmát, azután a csészét a földre dobta és harsányan kacagott:

- Így van ez jól! Mondhatom. Hogy lehet valaki ilyen ostoba! Hát egy pillanatig is azt képzeli, hogy az ilyen italnak más hatása is lehet, mint az, hogy új bátorságot öntsön az emberbe? Ám utó végre mit ért ön ehhez?

Trent nem ügyelt e fecsegésre, de Monty nem volt abban a hangulatban, hogy ezt így eltűrje. Társával szemben a földre vetette magát:

- Mondja, Trent, hogy lehet valaki ilyen aszkéta? Sohasem iszik? Egy kis pezsgőt néha? Nem jár asszonyok után? Nem ismer az élet könnyebb oldalát?

- Még akkor sem, ha életem forog kockán, - válaszolt Trent mogorván. – Néha-néha van egy kedvesem, be is rugok elvétve, ha nincs valami különös dolog készülőben és ha nem fog el valami nagy undorodás. Pezsgőt persze még sohasem ittam.

Monty résztvevőén nézett rá:

- Derék barátom, túlvilági üdvösségemet adnám érte, hogy ha a jövőben, am nekünk érik, oly fiatal lehetnék, mint ön és pezsgőt még sohasem ittam volna! Már magára való emlékezés gyönyörűség számomra.

- Miért nem megy aludni? - figyelmeztette Trent. - Holnap minden erejére szüksége lesz.

Monty kicsinylően legyintett.

- Én a hangulatnak embere vagyok és ma este vidám akarok lenni. Mit mondana a filozófusok nekünk? Hogy a várakozásban rejlik a legédesebb öröm. És nekünk, győzelem előestéjén van elég okunk a jókedvre és tervek kovácsolására. Mindenható Isten, hogy szomjassá teszi ez az embert! Milyen tétet kíván a konyak maradék ellenében?

- Ön olyat nem tud nekem felajánlani - volt az elutasító válasz. - Ez a csöpp pálinka a haláltól menthet meg bennünket. Szedje össze magát és felejtse el egy pillanatra, hogy szesz is van a világon!

Monty összeráncolta szemöldökeit.

- Ez mind szép és jó, kedves barátom. De gondolja meg kérem, hogy ön erőteljes és egészséges ember! Én beteges halandó vagyok és erősítő szerre van szükségem. Ne legyen olyan kegyetlen, Trent! Játsszunk ismét 50 fontba.

- Sem ötven, sem száz fontba. Ha továbbra is ily korlátlanul és fékezhetetlenül enged ösztöneinek, akkor sikerünk gyümölcsét sohasem fogja élvezni!

Monty összeszedelőzködött valahogy és céltalanul bolyongott a sátor körül. Néhányszor meg-megállt, amikor elhaladt azon hely mellett, ahol a pálinkásüveg lógott. Végül megállt, kéjesen csillogó szemekkel, lopva kinyújtotta kezét; ekkor egy öklöt érzett vállain.

- Maga szerencsétlen flótás! - dörgött rá Trent. - Hátrább az agarakkal! Tudom, hogy meg akarja mérgezni magát. Rendben van, ez a maga dolga, előbb azonban kerüljünk el innen, hamarább nem!

- Trent, legyen irgalommal! Nem látja, hogy az előbbi szíverősítő után már jobb színben vagyok? A szesz az ételem és italom, akkor holnap jó erőben leszek. Hallja Trent? Mit kíván egy pohárkáért? Akar 150 fontot?

A másik szánakozó pillantással mérte végig.

- Nincs szükségem olyan pénzre, amit ilyen módon kereshetek, azt akarom, hogy élve kerüljön el innen! A levegő tele van lázt okozó gőzökkel és ha kettőnk közül valamelyik megbetegszik, csak a maradék konyak menthet meg bennünket. Ne siránkozzék tehát, mint egy önfejű gyermek! Húzza a takarót a fejére és aludjék! Én majd virrasztani fogok!

- Okos leszek és hallgatok magára, - nyöszörgött Monty. - Aludni fogok és nem terhelem többé könyörgésemmel, csak egy egész kis kortyot adjon! Ez csodát tevő orvosság lesz számomra és útját állja a láznak. Azt mondja, hogy nem fogad el pénzt? Nos hát, van valami a világon, ami az enyém, vagy egykor az enyém lesz, amit egy pohár pálinkáért nem kockáztatnék?

Trent már haragosan rá akart támadni, de hirtelen meggondolta magát.

Monty vonásain reménysugár gyűlt ki.

- Ahá! Tehát van valami, amint látom... Ön derék fickó, Trent. Mondja csak ki nyíltan, mi az? Ha megnyeri, az öné lesz. Csak bátran...

- Nem bánom, - válaszolt Trent, - ha a konyak ellenében felteszi azt a fényképet, amelyik az előbb kiesett zsebéből.

HARMADIK FEJEZET
Egy öreg ember szentséges kincse

Monty egy pillanatig kábultan állott. Mintha minden vér elszállott volna arcából és a vérhullámok csak lassan tértek vissza. Szemeit tágra nyitva, mozdulatlanul várakozott.

- Az ő arcképét! Leányomnak az arcképét! - dadogta kábultan. - Trent, ön vagy gúnyt űz belőlem, vagy meg van örülve!

Trent közönyösen vont vállat.

- Talán igaza van. Mindenesetre ez a feltételem. Elfogadhatja vagy nem, amint, önnek tetszik. Nem törődöm vele.

Piros foltok gyúltak ki Monty állán. Hirtelen dühroham rázta meg. Társának rontott, de ez a támadást kivédte és minden megerőltetés nélkül kartávolságnyira tartotta magától.

- Nincs semmi oka az izgalomra, - mormogta Trent. - Választ adtam kérdésére, semmi egyebet nem követtem el. Egyáltalában nem szeretek játszani. Valószínűleg veszítenék is és az ön számára jobb, ha a pálinka megmarad.

Monty csak úgy forrt a haragtól és csalódástól.

- Bestia! - kiáltotta. - Hogy volt bátorsága megbámulni azt a képet? És hogy merészelt nekem ilyen ajánlatot tenni? Eresszen el!

De Trent az őrjöngőt nem bocsátotta el. Monty lassankint lecsillapodott, ám annál inkább a szesz hatása alá került. Trent kiengedte markából és ismét a pasziánsznak szentelte magát, de előbb a pálinkásüveget kabátja zsebében biztonságba helyezte.

A földre kuporodva, véraláfutásos szemekkel figyelte őt társa.

- Trent, sajnálom, hogy civódtunk egymással. Talán erősebb kifejezéseket használtam, semmint az helyes lett volna! Természetesen nem volt szándékomban, hogy megsértsem önt. Bocsánatot kérek öntől!

- Rendben van!

- Lássa, önnek nincsen családja, különben jobban megértené. Már néhány éve a züllés útján vagyok, - tönkrement roncs, sajnálatra méltó semmittevő lettem. Azt a képet azonban úgy őriztem, mint a szentséget! Leánykám nem tudja, hogy még élek, talán sohasem fogja megtudni! És ez a fénykép egyetlen emlékem. Ugyebár lehetetlenség, hogy odaadjam magának?

- Mindenesetre gazember volna, ha megtenné!

Monty arca felderült.

- Tudtam, hogy nyugodt megfontolás után ezt fogja mondani. 200 fontban megegyezünk tehát?

- Ön, úgy látszik, mindenáron ragaszkodik a játszmához! Legyen tehát! Hajlandó vagyok önnel minden összegben játszani, mindkét részről egyforma betéttel. Rendben van így?

Monty fejét rázta.

- Mit tegyek az ön pénzével? Ön tudja, hogy engem csupán a konyak érdekel, önre bízom, mondja ki, mi legyen az én betétem'

- Hallotta előbb. Mást nem kívánok öntől!

Monty rángatózó arccal odacsúszott a sátor bejáratához, elő kotorta határozatlanul a fényképet és a hold sápadt világosságában megszemlélte. Szemei nedvesen csillogtak. A képet ajkához szorította és megcsókolta.

- Gyermekem, - suttogta. - Egyetlen gyermekem!

Trent ismét pipára gyújtott és kirakta megint a kártyákat. Monty a nyílt bejárathoz támaszkodott és félhangosan lökte ki a szavakat:

- Bizonyára nyerni fogok, hisz Trentnek mindig balszerencséje van! Nem kockáztatok tehát semmit és a konyak... óh... a konyak...

Torkát kéjesen köszörülve nyalta meg ajkait. Szemei Trentet keresték, de az rendületlenül kártyázott és pillantását föl sem vetette.

- Oly keveset kockáztatok, - folytatta Monty a monológot. - És a pálinkára szükségem van. Másként aludni sem tudok.

Trent nem adott választ. Megbánta előbbi szavait. A szentimentálizmus távol állott tőle, de szégyellte magát.

- Trent, hallja csak, Trent! Ossza ki a kártyákat!

Monty elővette a képet és hátával fölfelé az összehajtható asztalra fektette.

Trent összeráncolta szemöldökeit.

- Tulajdonképpen nevetséges vállalkozás ez. Hagyjuk ezt! Adok önnek, mondjuk konyakot egy likőröspohárral, azután feküdjék le. Én ébren maradok, nem vagyok fáradt.

Monty egy káromkodást fojtott el.

- Az egészet akarom! Minden csöppjét az italnak! És a fényképet is megtartom, majd meglátja, kedvesem! Tehát rajta: keverjen!

Trent nem habozott tovább. Megkeverte a kártyákat és átadta Montynak.

- Ön van a soron. Úgy játsszunk, mint elébb?

Az öreg beleegyezőleg bólintott. Nyelve égett és a beszéd nehezére esett. Elosztotta e kártyákat. Egyenként osztott, túlzott gondossággal. Mikor ezzel elkészült, fölvette saját kártyáit és sorban, fájdalmas elfogódottsággal megtekintette a lapokat.

- Hány lapot akar? - kérdezte Trent odatartva a kártyacsomagot.

Monty habozott, előbb három kártyát akart letenni, meggondolta azonban a dolgot és csak egyet dobott oda. Végül nehéz sóhajjal mégis három kártyát tett az asztalra és Trenttől átvette a három másikat. Arca földerült. Látszólag megnövekedtek kilátásai.

Trent figyelmetlenül nézte lapjait és még egy lapot vett.

Monty nem fékezhette többé magát. A kártyákat a földre hajította.

- Három! - kiáltotta fékezhetetlen örömmel. - Három egy színből!

Trent higgadtan mutatta föl lapjait:

- Nyertem, - szólt hűvösen. - Királyaim vannak!

Monty nyögve levegő után kapkodott és mereven nézte partnere kártyáit.

Trent a képet magához vette, zsebébe tette közönyösen és felállott.

- Hallja Monty, - így szólt - mégis magának adom a konyakot!