részlet

Budapest, 2021

A fordítás alapjául szolgáló mű:
Karen Swan: Christmas at Tiffany’s

Copyright © Karen Swan 2011
All rights reserved

Hungarian translation © Alföldi Zsófia, 2021
© XXI. Század Kiadó, 2021
borítófotók © Getty Images
borító design © Pan Macmillan Art Department

ISBN 978 963 568 110 5

21. Század Kiadó – XXI. Század Kiadó Kft., Budapest
Felelős kiadó Bárdos András és Rényi Ádám

Kiadványfelelős Kovács-Rényi Anna
Szerkesztette Helfrich Judit
Korrektúra Harrach Judit

Elektronikus változat: Ambrose Montanus

Aasonnak
az elegáns újrakezdésért

Előszó

Kelly Hartford kinézett a taxi ablakán, és a látóhatárt fürkészve jellegzetes tájékozódási pontot keresett – egy tavat, egy tornyot, egy különösen magas fát – valamit, ami jelzi, hogy a megfelelő irányba haladnak. Pontosan tíz évvel ezelőtt járt itt, és már el is felejtette, mennyire isten háta mögötti helyen él a barátnője. Közel negyvenöt kilométert utaztak, és néhány kisgazda ütött-kopott viskójától eltekintve nem haladtak el házak vagy autók mellett. Kelly nem tudta, hogyan ragadhatott itt Cassie.

A napsugár beáradt az ablakon, egy pillanatra elvakította, Kelly a napszemüvege után kotorászott a táskájában. Már elfelejtette, nyáron mennyivel hosszabbak idefent a napok. Hétre járt az idő, augusztus végén, de még mindig nappali világosság volt. A nap csak tizenegy körül emelte meg a kalapját búcsúzóul, és bukott le a hegyek mögé.

A taxi egy elágazásnál balra fordult a végtelenbe vesző úton. Kelly a mobilját markolva villámgyorsan üzenetet pötyögött a hüvelykujjával, ahogy a fizikoterapeutától tanulta. De nem sokáig. A kocsi nagyokat döccent a kátyúkban, és neki meg kellett kapaszkodnia a fejtámlában.

– Jééé-zusom – mormolta a heves rugózástól ide-oda hánykolódva. – Zökkenőmentesebb lett volna tevével jönni.

A zord sofőr hallgatott, de Kelly tisztában volt vele, hogy ez a gödrös falusi csapás volt az a tájékozódási pont, amit keresett. A távolban feltűntek a birtok határát és a hosszú út végét jelző oszlopok, a tetejükön sassal, és egy portásfülke. Egész nap utazott – a Heathrow-n szállt át az edinburgh-i csatlakozásra –, nagyon vágyott a parti előtt egy zuhanyra és egy rövid szundikálásra. Tudta, meglehetősen kiszámította az idejét azzal, hogy a késői géppel utazott. Ha a Newarkról indult volna, akkor három órával hamarabb megérkezik, egész délután ejtőzhetett volna, és felzárkózhatott volna a többiekhez – de kit akar becsapni? Ő olyan lány volt, aki csak a JFK-ről hajlandó elindulni, Bebe pedig majd becsavarodott, annyira igyekezett befejezni a kollekciót – csaknem agyvérzést kapott, amikor Kelly közölte, hogy most már tényleg el kell indulnia, hogy Skóciába repüljön egy… partira. A kollekció bemutatása előtti utolsó két hétben jártak, és az volt a legkevesebb, hogy az utolsó pillanatig maradjon, így csupán kézipoggyászt vitt magával, és épp a kapu zárása előtt ért oda.

A kapunál hirtelen véget ért a hangafüves fenyér, beszáguldottak egy fasorba, amelyet magasba törő erdei fenyők szegélyeztek, és a talajt lehullott fenyőtűk borították. A taxi lassan kanyargott a sűrű, tömören reszkető, vörösesbarna juharsövény, a lila rododendronok és a bíborvörös lóherék között. A gondozott színkavalkád előre jelezte a nagy ház közeledtét, és amikor a kocsi áthaladt egypár, a felhajtót közrefogó tiszafa gigantikus kupolája alatt, Kelly arra gondolt, hogy az egész hatalmasabb, mint amire emlékezett – és rózsaszínűbb. A helyi kőzetből kifaragott téglák általában barna színben játszottak az itt szokásos esőben, de ezen a délutánon a késő nyári napfényben fürödtek, és bizakodóan piroslottak örömükben. Az épületet hat magas, boszorkánykalapra emlékeztetően hegyes oromzat szegélyezte, nehéz, kazettás ablakok biztosították a kilátást, meredek kőlépcső vezetett a főbejárathoz, középen óriási panorámaablak futott végig a homlokzaton, amely fénnyel árasztotta el az előcsarnokot, és a trubadúrok galériájáról szenzációs kilátás nyílt a Lammermuir-dombvidékre.

A taxi lelassított a bejárati lépcsősor előtt, Kelly gyorsan maximumhangerőre állította az iPhone csengőhangját – nem akart lemaradni egy esetleges hívásról a monumentális épületben –, tudatosan jó öt centire leengedte a vállát a fülétől, és végzett néhány jógalégzést. Bebe nagyon jól meglesz nélküle. Holnap estére újra hazaér, és hétfőn ebédidőben már az irodában lesz. Sokan még a fürdőszobában is hosszabb időt töltenek ennél.

A padlón álló ingaóra csengve-bongva hetet ütött a lenti nagyteremben, ekkor durrant a pezsgősdugó, és Suzy pezsgőt töltött a poharakba.

– Proszit! – mosolygott sugárzóan Cassie vidáman csillogó tekintettel, és maga alá húzta a lábát az ágyon. – Ránk.

Anouk oldalra hajtotta a fejét.

– Nehogy a férjed meghallja, hogy ilyeneket mondasz! – ugratta lágy francia akcentussal. – Az igazat megvallva ez a ti kettőtök napja.

Cassie boldogan vállat vont, és sóhajtott. Anouknak természetesen igaza volt. Sikerült tíz évet maguk mögött hagyniuk egy olyan korban, amikor a legtöbb pár két évet sem bír ki együtt, és ennek örömére zajos banzájt rendeztek. Legalább olyan fényűző volt, mint az esküvőjük, vagy talán még annál is pompázatosabb. Noha Cassie büszke volt a teljesítményére – már csak azért is, mert ez azt jelentette, hogy megerősítette a „fogadalmukat” – de még izgatottabb volt, mert most tökéletes alkalom kínálkozott, hogy a legjobb barátnőit összeterelje a világ távoli sarkaiból. Tudta, hogy Suzy, Anouk és Kelly viszonylag rendszeresen találkoznak. Elvégre London, Párizs és New York gyakorlatilag az ingázóútvonaluk – na de egy kitérő a Skót-határvidékre? Nemigen. Az esküvője óta most először voltak együtt – na jó, Kelly egyszer eljött.

Cassie Suzyt figyelte, aki óvatosan felemelt az ágy végéről egy halványkék dobozt csokoládébarna pöttyökkel.

– Nos, a pezsgő talán Gilt és téged köszöntött – mondta széles mosollyal –, de ez itt csak a miénk. – A dobozban négy túlméretezett cupcake lapult, a létező legvilágosabb citromos fondant-nal, a tetejükön fehér rózsával.

– Magnifique! – sóhajtotta Anouk, a süti fölé hajolt, és az egyiket odaadta Cassie-nek.

– Ó, te jó ég! Ezek nagyon cukik! – visította Cassie, és a napfény felé tartotta a sajátját. – Olyan, mint egy kis nyuszi! – Dundeeban a sütemények nagyon különböznek a pimlicói cukrászatok kirakatában kacérkodó, elegáns gyönyörűségektől, merengett Cassie.

– Maracujás? – kérdezte, és szanaszét spriccelte a morzsákat.

Suzy bólogatott.

– Ízlik? – Egy cukrászdával együtt fejlesztettem ki a receptjét az egyik esküvőre, amit én szerveztem. A végtelenségig tartott tökéletesíteni – az egyik adag túl ragacsos volt, a következő nem volt elég ízes. De azt hiszem, ez most tökéletes, ugye?

Cassie egyetértően ájuldozott.

– Rendesen viselkedik a menyasszony? – érdeklődött Anouk, nekidőlve a párnáknak, és aprókat csípve a süteményből.

Suzy a szemét forgatta.

– Szerinted? Talán az egyetlen, amit nem változtatott meg, az a vőlegény. De még arra is van egy hónapja.

Anouk kuncogott, és a fejét csóválta.

– Nem tudom, hogy vagy képes ennyi stresszt elviselni.

Suzy a kerekedő pocakjára pillantott.

– Nos, sokkal többet kéne elviselnem. Miért van az, hogy a menyasszonyok legalább hat kilót leadnak az esküvőjük miatt, rám meg csak úgy ragadnak a kilók? Pedig meg sem állok: intézem a virágmegrendelést, megoldást találok a duplán foglalt helyszínekre, foglalkozom a megbízhatatlan zenekarokkal, a kokós DJ-kkel, az ingerült lelkészekkel… mindennel, ami csak adódik. Az ember azt gondolná, én vagyok az, aki lefogy.

Cassie felsóhajtott. Amióta a barátnőjét ismerte – vagyis születése óta – Suzy megállás nélkül azt kutatta, hogyan lehetne soványabb. Tizenkét évesen már százötvenöt centi magas volt, és még a legsoványabb korszakában is atletikus felépítésű. Mindig úgy érezte, hogy túl sok helyet foglal, és benne ragadt a serdülőkori megfelelési vágyban – különösen most, hogy napi rendszerességgel dolgozott együtt egyre soványabb menyasszonyokkal.

Bármit gondolt is azonban Suzy a saját súlyáról, Cassie szerint jobban nézett ki, mint valaha. Bársonyos puhaságú, rózsás arcával, sötétbarna őzikeszemével és rétegesen nyírt, egyébként túl vékony szálú sötétszőke hajával fiatalabbnak tűnt harmincévesnél.

Anouk minden szempontból Suzy ellentéte volt. Sötét hajú, apró termetű, intelligens. Sűrű, gesztenyebarna haját drága fodrász vágta tépett bubifazonra, amely tökéletesen kiemelte hangsúlyos arccsontját, finom metszésű, egyenes orrát, telt, előrebiggyesztett ajkát, mely szívfájdítóan ellensúlyozta az enyhe mélyharapást a fogsorában. Szemben Suzyval, ő idősebbnek tűnt a harminc événél, bár nem a ráncai miatt, sem egy olyan nyárspolgári dolog miatt, mint az öregedés – Cassie pontosan tudta, hogy Anouk fürdőszobája tele van luxuskozmetikumokkal, és hogy a szépségtippjei hallatán Kleopátra is elszégyellné magát. Sokkal inkább az őt körüllengő világias légkör és kifinomultság okozta ezt, amelyet ritkán viseltek ilyen kecses vállak, mert jobbára a tíz vagy húsz évvel idősebb nőkre jellemző.

– Szerintem ezek a városok ártanak az egészségeteknek – jegyezte meg rosszallóan Cassie. – Ahogy én látom, teljesen neurotikusan viszonyultok az alakotokhoz. Idefent senki sem törődik ilyesmikkel.

– Miért? – érdeklődött Anouk. – Miért baj, ha vigyázok magamra?

– Hát épp ez az. Nem arról van szó, hogy vigyázol magadra. Inkább megtagadod magad. Olyan, mintha folyamatosan éheznétek, hogy nevetségesen és elviselhetetlenül soványak legyetek. Mindenkinek lazítania kéne… és élveznie a cupcake-et – sóhajtotta, majd bekapta az utolsó darabkát.

– Ezt annyira utálom benned! – horkant fel Suzy. – Te akkor is vékony vagy, ha nem foglalkozol vele. De azért vigasztal, hogy Anouk és Kelly rettenetes szenvedések árán maradnak vékonyak.

– Én nem szenvedek – biggyesztette az ajkát Anouk, és már a szenvedés bárdolatlan gondolatától is sértve érezte magát.

– Ó, nem? Akkor hogyan lehetséges, hogy minden találkozásunkkor egyre karcsúbbnak látlak?

– Én Párizsban élek, chérie – vont vállat, mintha ezzel mindent megmagyarázna. – Ilyen a DNS-em.

– Ugyan! Micsoda óhéber duma!

– Mit veszel fel ma este? – kérdezte Anouk Cassie-től, még mindig a sütijét csipegetve. – Bízom benne, hogy nem herdáltad el a családi vagyont egy mesés darabra…

Cassie megrázta a fejét, tudta, mekkora megrökönyödést fog okozni.

– Sajnos nem. Jövő héten kezdődik a vadászidény, és a konyhán járt az eszem, boldogulni próbáltam. Nem könnyítette meg a dolgomat, hogy ezen a nyáron rekordtermés volt damaszkuszi szilvából, igyekeztem mindet leszedni, és lekvárt készíteni belőle.

Anouk undorral leengedte a kezét.

– Lemondtál egy új ruháról a szilva kedvéért?

– Ebben a házban semmit nem hagynak holnapra, ugye? – motyogta Suzy a szemét forgatva.

Cassie a vállát vonogatta.

– Már egy hónapja ki sem tettem a birtokról a lábam – mondta. Felkelt, és odament a ruhásszekrényhez. – Különben is, Gil mindig szerette ezt a fekete bársonyruhát. Pár évvel ezelőtt szilveszterre vettem. Csak háromszor vagy négyszer volt rajtam. – Maga elé tartotta. A térdig érő, ejtett vállú ruhát elöl bársony rózsa díszítette középen. – Laura Ashley.

– Laura… – formálta némán Anouk ajka, és rémülten meredt Suzyra.

– Hé, tudom, hogy nem tűnik túl előnyösnek, de ha felveszem… – Elkapta Suzy kétkedő pillantását. – Figyelj, mindjárt felveszem. Meglátod, nem olyan rossz. – Kibújt a pongyolából, de ekkor hirtelen kivágódott az ajtó.

Kelly vetett egy pillantást Cassie elsárgult Playtex melltartójára és lötyögő bugyijára, és leesett az álla.

– Istenem! Rosszabb, mint gondoltam.

Cassie felsikoltott, és egyenesen Kelly vidáman ölelő karjába ugrott.

Anouk grimaszolva felemelte a bársonyruhát.

– Ez még annál is borzasztóbb, mint amire számítottam – mondta Kellynek, aki Cassie válla fölött lesett rá. Az ágyra hajította a ruhát, és rágyújtott.

Suzy pezsgőt öntött egy pohárba, Cassie-hez ballagott, és megvárta, míg elengedi Kellyt.

– Látom, még mindig nem ismerkedtél meg a színekkel – kiáltotta megrovón. Kelly kezébe nyomta a poharat, és szeretetteljesen megpuszilta. – És fogytál. Túl sovány vagy.

– Olyasmi nem létezik – dorombolt Anouk, a háta mögé tartotta a cigarettát, és két puszit nyomott Kelly arcára.

– Pontosan – értett egyet Kelly. Mindig is tettestársak voltak, és vonzerejük virágjában is mind a ketten zabolátlanul, dacosan szinglik maradtak. Még hasonlítottak is egymásra. Kellynek is fényes barna haja volt, csak épp az övé szögegyenes, és hosszabb, mint Anouké, az orra fitosabb, a szeme mogyoróbarna és mandulavágású.

– Úgy látom, épp jókor érkeztem – mondta Kelly. Vállon ragadta Cassie-t, és úgy meredt rá, mint Paddington medve. – Mi a fenét művelsz Anoukkal?

– Hogy érted ezt?

– Ő francia, Cass. Nem sétálgathatsz csak így alsóneműben a jelenlétében. Alkatilag nincs az ilyesmire felkészülve.

– Nos… én… De… – habogta Cassie, és előbb tragikus melltartójára, onnan Anoukra nézett, aki az egyik kezét a csípőjére tette, és magasra felvonta a szemöldökét. – Gil nem bánja – mondta fennhéjázva.

– Édesem, e pillanatban rejtély a számomra, hogy húztátok ki ti ketten tíz évig. – Manhattanben már rég kirúgtak volna az ágyból!

– Párizsban lecsuknának – közölte vontatottan Anouk.

Cassie Suzyra nézett, és várta a kegyelemdöfést.

– Nem segíthetek – vont vállat Suzy. – London egészen biztos nem látna így szívesen.

– Nahát, rettenetesek vagytok – védekezett Cassie, és a frottírköntös után nyúlt, amely a földön hevert. Elfelejtettem, milyen drága nők vagytok. Nem tudom, hogy bírja ezt a pasitok.

Utálta, amikor szövetkeztek ellene. Hiába laktak más országokban, és hiába voltak más-más kultúra termékei, elragadó nagyvárosi barátnői mégis úgy viselkedtek, mintha a „kifinomultság” nemzetközi nyelve összekapcsolta volna őket. Nem mintha a mindennapi életük is hasonló lett volna. Kellynek saját divat-PR-tanácsadó cége volt Manhattanben, Suzy elfoglalt esküvőszervező volt Londonban, Anouk pedig kapós ékszertervező lett Párizsban, és nem árusított butikokon keresztül, csak olyan új vásárlókkal állt szóba, akik legalább három törzsvevőjével álltak kapcsolatban. Ők hárman mégis mindig ugyanazt a csodatévő hidratálókrémet használták, ugyanolyan Balenciaga táskát viseltek, az iPaden olvasták az újságot, és MiH farmerbe préselték a seggüket.

– Hékás, hűtsd le magad! Nem mintha meglepődtem volna, vagy csalódott lennék – mondta Kelly, hunyorogva elhúzta az utazótáskája cipzárját, és kihúzott belőle egy sziromrózsaszín selyempapírba burkolt csomagot. – Történetesen van számodra egy kis ajándékom.

Cassie óvatosan átvette, kissé tartott tőle, hogy mit talál benne. Szétnyitotta a papírt, és egy sötétkék selyemruha csúszott ki belőle.

– Ó! Milyen gyönyörű hálóing! – sikkantott, végighúzta a kezét az anyagon, és máris elfeledkezett a méltatlankodásról.

A többiek kacagásban törtek ki.

– Ezt kéne ma éjjel felvennem? – kérdezte, és kacéran maga elé tartotta.

– Tényleg ezt fogod viselni ma este – nevetett Kelly. – De a partin. Ez nem hálóing!

– Micsoda? – riadt meg Cassie. – De olyan… kicsi. Gil kiborul, ha én…

– Au contraire, épp ellenkezőleg, Gil el lesz ragadtatva, ha ilyen csábosnak látja a feleségét – állította Anouk. – Vedd csak fel!

Cassie tudta, hogy nincs más választása, és áthúzta a ruhát a fején. A selyem simogatta a bőrét, és most, hogy felvette a ruhát, észrevette a két apró, félhold alakú, átlátszó csipkebetétet a csípője fölött. Kicsi, mégis hihetetlenül szexi részlet.

– Hű! – zihálta Suzy.

– Az új kollekció? – érdeklődött Anouk.

Kelly bólintott.

– Bebe Washington áll a címkén. Pár héttel ezelőtt Gisele lejtett benne végig a kifutón.

– Én akarom – dorombolt Anouk.

– Majd megkapod. Van valaki, akin jár az eszed? – kérdezte Kelly.

– Ó, igen – mondta Anouk, de nem részletezte.

Cassie folyamatosan magát nézegette a tükörben. Olyan… más volt. Nem is hasonlított saját magára. Nem tudta biztosan, mit szól majd Gil, hiába biztatták a lányok. Az órára pillantott. Fél nyolc. Odakint játszani kezdett a dudás, így hívogatta a mulatozókat a lammermuiri birtokra, és ünnepélyesen föl-alá járkált a füvön.

Cassie eltűnődött, vajon Wiz elég korán ideért-e. Azt ígérte, hogy megpróbálja. Egyenesen neki mondta. Ő volt itt a megbízható barátnője, a sziklája, az ebédpartnere, a bizalmasa – aki a szárnyai alá vette, mikor alig huszonegy évesen ideérkezett a Hongkongba szakadt munkavállalók légkondicionált klímájából, és újak voltak neki a lápvidéki fajdvadászat hagyományai.

Lenézett a gyerekkori barátnők hármasára, akik együtt ültek a földön, fecsegtek, és egy halom cipőt nézegettek, amelyek Anouk egyik táskájából kerültek elő a sok közül. A barátságuk gyakorlatilag már a születésük előtt elkezdődött. Apáik a Neroli nemzetközi kozmetikai konglomerátum elnök-vezérigazgatói voltak – Kellyé az amerikai kirendeltségé New Yorkban, Anouké az Egyesült Királyságon kívül egész Európáért felelt Párizsban, Suzyé az Egyesült Királyság londoni irodáját vezette, Cassie apja pedig Hongkongban dolgozott az ázsiai képviseleten. A lányok még meg sem születtek, amikor az anyáik már jó barátnők voltak, és a világ különböző pontjain futottak össze egy kávé mellett, vagy bevásárlótúrára, valahányszor a konferenciák és az éves közgyűlések alkalmával elkísérték a férjüket. Amikor a lányok megszülettek, ráadásul mindannyian ugyanabban az évben – csak nem beszéltek össze az anyák? –, a barátság továbböröklődött a következő generációra, osztoztak a bölcsődén, a csörgőn, a dajkákon. A szülők távolról sem lepődtek meg, amikor a lányok tizenhárom évesen egységbe tömörültek, és nyomást gyakoroltak rájuk, hogy ugyanabba az angol kollégiumba járhassanak, aztán öt boldog évet töltöttek együtt, szinte testvérekként. Ugyanabban a hálóhelyiségben aludtak, ugyanabban a lacrosse-csapatban játszottak, és ugyanazoktól a srácoktól aléltak el… amíg Cassie nem robbantott.

A „robbantás” talán túl erős kifejezés, de mindig úgy érezte, kipukkasztotta a védett buborékjukat, amikor olyan fiatalon hozzáment Gilhez. Londonban, a Grosvenor House bálján ismerkedtek meg. A férfi azonnal levette a lábáról, s nemcsak a különleges magabiztosságával és az intelligenciájával, de kiváltképpen kristálytiszta, leheletnyit búgó hangjával.

Cassie bármit megtett volna ezért a hangért – ezzel csábította el Gil, vette el a szüzességét, szakította el a barátaitól, miatta epekedett baba után…

Kopogtak az ajtón.

– Cassie? – Fesd a falra az ördögöt, és megjelenik.

A lány szeme rémülten tágra nyílt. Nem láthatja meg így – félig felöltözve, egy hálóinggel az „elszürkült” fehérneműje fölött, smink nélkül.

A többiek nyilván ugyanerre gondoltak, és épp amikor Gil bekukkantott, felpattantak a földről, Cassie köré csoportosultak, akár tizenegyesrúgás előtt a futballisták a kapu körül. A férfi végigmérte a sivár színpadképet – az üres süteményesdobozt, a félig kiürült pezsgőspalackot, a cipők halmát, az ágyra hajított ruhákat, és az összebújó nőket, akik közül kettő ugyanolyan fürdőköpenyben és turbánban volt.

– Mindjárt gondoltam, hogy együtt talállak titeket. Isten őrizz, hogy a saját szobátokban készülődjetek… – szellemeskedett.

Belépett a szobába, és úgy tűnt, megkönnyebbül, amiért mindenki „illedelmesen néz ki”. Ő már az alkalomhoz öltözött, palackzöld bársonyszmokingot viselt skót szoknyával. Éles, sólyomszerű arcvonásait – amelyek mindig olyan félelmetesnek tűntek az ügyvédi talárban és parókában – ellágyította az esti mulatságra való várakozás.

– A meseszobában szállásoltál el, Gil – vádaskodott, csípőre tett kézzel Suzy. – Nem felejtettem el, hogy kísértetjárta. Nem te voltál az egyetlen, aki szemhunyásnyit sem aludt az esküvőtök éjszakáján…

Gil lágyan felnevetett a célzásra. A lányok rudat állítottak fel a szobájában a rúdtánchoz.

– Sajnálom, hogy ezen a hétvégén Archie nem jött el. Jó lenne újra látni.

– Nos, ő biztosan még jobban sajnálja – válaszolta Suzy kóborló férje nevében. – Az ügyfelekkel Abu-Dzabiban lefolytatott teveverseny nem tartozik a kedvenc szórakozásai közé. Szegény fiú nagyon be van tojva. Kénytelen voltam béta-blokkolót adni neki, amit a hisztis menyasszonyok miatt tartok.

Gil kuncogott, és a tetőtől talpig feketébe öltözött Kellyre nézett – ő volt az egyetlen, aki nem úgy nézett ki, mintha egy gyógyfürdőben lenne.

– Milyen volt a repülőutad, Kelly?

– Ó, tudod… elöl egy szupermodell hisztizett, a vállamon egy részeg aludt, és a légikisasszonynak indulatkezelési problémái voltak. Csak a szokásos – mondta szárazon.

Gil végignézett a Cassie köré csoportosuló nőkön, a felesége szőke fürtjei középen bukkantak elő.

– Miért álljátok így körbe a nejemet? – kérdezte gyanakodva. – Ugye nem csináltatok vele semmit?

– Nem. Csak felkészítjük – mondta gyorsan Suzy.

– Olyan, mintha úgy leitattátok volna, hogy nem tud megállni a lábán.

– Non! – tiltakozott Anouk.

– Balszerencsét hoz, ha idő előtt meglátod – magyarázta Kelly.

– Az jelent balszerencsét, ha az esküvői ruhájában látom meg idő előtt – ráncolta a homlokát Gil. – Nem a tízéves házassági évfordulóra rendezett buli előtt.

– Piha! Egyik kutya, másik eb – ellenkezett Kelly, mire a férfi szélesen elvigyorodott.

– Jól van – mondta, és megadóan feltette a kezét. Lábujjhegyre állt, és megpróbált egy pillantást vetni a feleségére. – Csak hogy tudd, drágám, már érkeznek a vendégek.

Cassie bólogatott a barátnői védőfala mögött.

– Tíz perc.

– Na persze – kételkedett Gil, majd kihátrált a szobából. – Megnézném, mekkora összeget tennének rá. – Becsukta az ajtót, és hallotta a nők kapkodásának árulkodó hangjait – a nyíló cipzár, a csapódó szekrényajtó, a megengedett zuhany neszét. Minimum fél óra lesz.

Cassie még a tükörben nézte magát, amikor Kelly kiszállt a zuhany alól.

– Ebben a ruhában átlátszik a bugyim – sziszegte pánikba esve. Tudta, hogy a lányok ezt akarják ráadni, és hogy Gil kifogásolni fogja. A lányok is tisztában voltak ezzel – mi másért rejtették volna el előle?

– Ne vegyél föl alá semmit! – tanácsolta Anouk a helyiség másik feléből, és kifestette a szemét.

Cassie elborzadva nézett rá.

– Én erre is gondoltam – mondta Kelly. A táskájához ment, és egy műanyag tasakot hajított az ágyra. – És testszínű.

Cassie felemelte.

– Alakformáló bugyi? Ez meg micsoda?

Mindenki a szemét forgatta.

– A hurkák ellen, Cass! – világosította fel Suzy. – Egyben tartja a hájacskákat, és sima körvonalat biztosít a ruha alatt. Minden menyasszony alakra simuló, átlósan szabott ruhát visel.

– Milyen cipőd van? – kérdezte félve Kelly. – Ne mondd, hogy körömcipő! Csak azt ne…

– Múlt karácsonykor vettem néhány szép törpesarkú cipőt az L. K. Bennett kiárusításán. – Súlyos csend ülte meg a szobát. – Most mi van? A legjobb cipőim.

Anouk felsóhajtott, és a padló közepén tornyosuló cipőhalomhoz ment. Kivett egy arany pántos Louboutint tízcentis tűsarokkal.

– Próbáld fel! Ugyanaz a méretünk.

– Nyilván viccelsz. Egész évben nem hordok olyasmit, ami magasabb egy gumicsizmánál. Nem várhatod el tőlem komolyan, hogy lesétáljak a lépcsőn egy ilyenben. Inkább lecsúszom a korláton.

– Ha így megy… – vont vállat Anouk.

Cassie nagyot sóhajtott, belebújt a cipőbe, és máris száznyolcvan centisre nőtt. Kénytelen volt beismerni, hogy elképesztő a ruhával együtt, és sokkal kényelmesebb, mint amilyennek ránézésre tűnt. De még nem próbált benne mozogni. Amiről eszébe jutott…

– Remélem, számításba vettétek, hogy később tántorogni fogunk. Kényelmes cipőre lesz szükség.

– Olyan nincs – jelentette ki kórusban Anouk és Kelly.

– Drágám, az egyetlen dolog, amitől ma este szédelegni szándékozom, az az ital – mondta Suzy, beletekergőzött a ruhájába, mire mindenki – még Cassie is – nevetésben tört ki.

Negyvenöt perccel később a négy nő kart karba öltve, akár egy pitypangból font lánc, ment le a kanyargós lépcsőn. Még Cassie sem vehette semmibe a rátapadó pillantásokat. A barátai – Gil barátai – sosem látták korábban ilyennek. Fantasztikusan érezte magát. Sötétszőke haját Anouk elöl görög stílusban befonta, hátul sűrű hullámokban szabadon zuhogott a hátára. Suzy arany és bronz szemhéjfestékkel árnyékolta kerek állású, kék szemét, széles, mindig mosolygós ajkát mattra festette.

A barátnői hátramaradtak, és úgy csodálták, mint egy általuk létrehozott művészeti alkotást. Egyáltalán nem is emlékeztetett a nőre, aki aznap délután kettőkor harminc málnabokrot ásott el a kertben virágos kezeslábasban, és a férje egyik molyrágta gyapjúpulóverében. Tudta, hogy remekül mutat, de ami jól működik egy párizsi divatbemutatón vagy egy manhattani koktélpartin, az nem feltétlenül megy a skót vadászöltözékhez. Gil tíz évvel idősebb volt nála, így a barátai is. Vajon a kinézete… illendő? Aggodalmasan fürkészte a termet, és remélte, hogy a pillantása még a férjéé előtt találkozik Wiz tekintetével.

Cassie egyiküket sem találta, de kétség sem fért hozzá, hogy a ruhája mindenki szerint ütős volt. Amikor leértek a földszintre, vendég- és parfümfelhő vette körül, és hamarosan elszakadt a barátnőitől.

– Helló! …Milyen elbűvölő vagy… Ó, de kedves… Helló… Jól érzitek magatokat? …Annyira örülök, hogy itt vagytok… Ó, valóban úgy véled? …Te is ragyogóan nézel ki… Tudom, isteni idő van, ugye?… Helló… Köszönöm, hogy eljöttek…

Azonban mindössze ennyi fordulat fért bele egy partiba, és amikor egy, a szakállához illő bőrerszényt viselő férfi poharat nyújtott felé, a beszélgetés visszatért a jó öreg, unalmas, ismerős témához, a szomszédos Luss grófság szélerőműveinek pocskondiázásához.

Cassie diszkréten végigjáratta a szemét a termen. A galérián vonósnégyes játszott, a férfiak hosszúnadrágban vagy skót szoknyában voltak, egyesek széles marhabőr övvel és színpompás lószőr sporrannal, vagyis az övről a szegélyig aláhulló erszénytáskával. A hölgyek különösen pompásan mutattak a családi ékszerekkel kiegészített, hosszú estélyikben. Fenségesek és lenyűgözőek voltak, de amikor a tekintete divatos városi barátnőire villant, Anouk korallszínű, leomló selyempliszé fodrára, Suzy tekervényes, népies arany gyöngyhímzésére, és Kelly lézermetszett szaténruhájára, úgy tűnt, a pompás dámák ugyanúgy néznek ki, mint bármelyik más hasonló eseményen.

Akárcsak a ház, gondolta. Körülvették, megnyirbálták őket a hagyományok. A nagyterem ugyanolyan impozáns volt, mint mindig – még egy teáskannába állított százszorszépcsokrot is méltósággal itatott volna át ez a főúri környezet –, viszont ugyanolyan volt, mint valószínűleg minden egyes parti, amelyet az elmúlt kétszáz év során itt rendeztek. A szarvasagancs csillárokban egyelőre láthatatlanul égtek a gyertyák, a szigorú családi portrékat vastag borostyánfüzérek övezték. A falból kiálló bronzrudakba kissé kopott és kirojtosodott ünnepi zászlókat tűztek, a hatalmas kőkandalló tetejét beborította a mezei virág és a bogáncs – ezen az estén nem kellett befűteni a meleg miatt. Csupán a minden második lépcsőfoknál a korlátra kötözött élénkpiros „Tízévesek lettünk” feliratos lufik jelezték, hogy Cassie a ház úrnője, és nem a félelmetes anyósa, vagy valamelyik nőszemély azok közül, akik mogorván tekintettek le a falakról.

A terem túloldalán látta az egymáshoz görcsösen ragaszkodó barátnőit, akiket Wiz csípett el – hivatalos nevén Lady Louisa Arbuthnott, az ország legidősebb bírójának, Lord Valentine-nak a nagyra becsült leánya, egyben Cassie kebelbarátnője, az egyik legjobb kapcsolatrendszerrel megáldott nő volt Edinburgh-ben. Álmában is képes volt megfelelni a hasonló rendezvények követelményeinek. Szélerőműtelepek, szegényes nyírfajdállomány, Skócia középső vidékének hanyatló tőzeglápja – bármely témához élvezettel szólt hozzá. Semmi sem hozta zavarba. Senki sem untatta. Mindenki csodálta.

Elegáns, olívazöld, köntösszerű selyemruhájában, a nyaka körül fekete gyöngysorral, vörösesbarna, kontyba tekert hajával ő volt itt az egyetlen nő, aki stílusát tekintve felvehette a versenyt az idegenekkel. Ugyanúgy otthon volt a városban, mint vidéken, és mivel Edinburgh vezető válóperes ügyvédi irodájának, a McMaster & Mathiesonnak volt a vezető üzlettársa, a Harvey Nicksnél személyi asszisztens állt a rendelkezésére, aki lefoglalta számára a mindenkori új kollekció legjobb darabjait.

Épp hátravetett fejjel kacagott valamin, amit Kelly mondott, és mind mosolyogtak, de Cassie folyékonyan olvasott a barátnői testbeszédében, és összeszorult a gyomra. Anouk szeme egyre jobban összeszűkült, Suzy kissé túl szélesen mosolygott, Kelly pedig leengedte az állát. Bár a lányok sosem említették, néma feszültség övezte a barátságát Wizzel – talán féltékenyek voltak.

Cassie tudta, hogy a lányok mindent megtesznek a kapcsolatuk fenntartásáért. Rendszeresen beszéltek telefonon, és e-maileztek, még arra is rábeszélték, hogy folyamatosan frissítse a Facebook-oldalát, de amikor két héten keresztül azon pörgött, hogy Cassie Fraser… elfogyaszt egy csésze teát / a számítógép előtt ül / unatkozik, könyörögve kérték, hogy hagyja abba. A puszta tény, hogy soha nem látott alakformáló bugyit, és azt hitte, legutóbb a római gladiátorok viseltek pántos sarut, éles megvilágításba helyezte, milyen távol kering az ő bolygójuktól. Hiába voltak régi barátok, az életük nagyon különbözött, és igazság szerint most Wiz ismerte legjobban.

Amikor Cassie imádott apja négy éve meghalt, Wiz foglalta le neki a jegyet, hogy pár hónapra visszautazzon Hongkongba, és az anyjával legyen. És ez kölcsönös volt. Amikor Wizt a fiukkal, Roryval öt hónapos terhesen faképnél hagyta a férje, Sholto, Cassie kísérte el a szülés-előkészítő tanfolyamra, ő fogta a kezét szülés közben, és elfogult keresztanya lett belőle.

A barátság két külön szála majd tíz éven át tökéletes harmóniában működött, mert soha nem fedték át egymást. Ma este volt az első alkalom.

A homályos mentegetőzést követően tovább keringett, és megpróbált eljutni a lányokhoz, de a ragyogó ruhája által kiváltott figyelem megkövetelte az udvarias válaszokat, így mintha sáron vergődött volna át. Mire megragadta Suzy karját, Wiz eltűnt.

– Hová lett? – kérdezte csalódottan. Kétségbeesetten tudni akarta Wiz véleményét a ruhájáról. Gilt valószínűleg még mindig eltakarta egy csoport a szeme elől.

– Telefonon keresték. Valami Martha?

Cassie bólintott.

– Ő a dadus.

– Igen. Mindenesetre a dolgozószobában van.

– Kösz. Máris visszajövök – mondta, és a tenyerével aggodalmasan végigsimított a combján.

Átfurakodott a tömegen, közben igyekezett senkivel nem felvenni a szemkontaktust.

– Elnézést, telefonhívás… bocsássanak meg… mindjárt visszajövök…

A dolgozószoba ajtaja résnyire nyitva volt, és kihallatszott Wiz megnyugtató hangja. Jó éjszakát kívánt Rorynak.

– Szeretlek, édesem – hallotta. – Viselkedj rendesen Marthával, jól van… – Cassie elmosolyodott, és egy pillanatra megállt az ajtóban, nem akart tolakodó lenni. Rory hároméves volt, most kezdte az óvodát, de máris olyan sűrű volt a programja, hogy felülmúlta Cassie-ét. A lány többször is tréfálkozott azzal, hogy könnyebb a pápánál audienciát kapni, mint Rorynál játszóidőpontot. Ha a gyerek épp nem az óvodában volt, akkor babatornázott, jógázott, franciaórán vett részt, babafocin, vagy szundikált. Cassie az újságokból tudta, hogy a „túlprogramozás” a modern szülők betegsége, de az újabb idők egy másik dilemmáját mintha soha nem említették volna: mégpedig azt, hogy a buzgó keresztszülőt aggasztotta, hogy oldalvonalra szorul keresztgyermeke életében. Az ajtófélfának támaszkodott, és az ujját a tengerészkék és palackzöld kockás tapétának támasztotta. – És ne felejts el fogat mosni! Martha mondta, hogy fagyit ettél… – Cassie visszanézett a nagyteremre, az italostálcával keringő pincéreket figyelte, és a vendégeket, akik örömmel kiszolgálták magukat. Ma este senki sem fog ízléstelen módon lerészegedni. – Jól van, itt van apuci, ő is el akar köszönni… – Micsoda? Cassie kiegyenesedett, zubogva tódult a vér a fülébe. Sholto itt van? Megrázta a fejét. Hiszen Wiz a férje távozása óta, ami már majdnem négy éve történt, nem tartotta vele a kapcsolatot. Kizárt, hogy Gil meghívta volna. Ő is éppen úgy tudta, mint Cassie, micsoda árulást követett el a férfi Wizzel szemben, a megaláztatásról már nem is beszélve, amikor elhagyta. – Mit csinált ma az én kicsi fiam? – Cassie fülében egyre harsányabban kalapált a vér, úgy érezte, kiugrik a szíve. – A kastély?… Jó kisfiú… Most pedig fogadj szót anyucinak, és moss szépen fogat… Mire felébredsz, otthon leszek, rendben…? Hiányzol, Ror. Aludj jól…! – mondta a jellegzetes hang, amelybe annak idején Cassie beleszeretett.

Tartalom

Előszó

NEW YORK

Első fejezet

Második fejezet

Harmadik fejezet

Negyedik fejezet

Ötödik fejezet

Hatodik fejezet

Hetedik fejezet

Nyolcadik fejezet

Kilencedik fejezet

Tizedik fejezet

Tizenegyedik fejezet

Tizenkettedik fejezet

Tizenharmadik fejezet

Tizennegyedik fejezet

Tizenötödik fejezet

Tizenhatodik fejezet

Tizenhetedik fejezet

Tizennyolcadik fejezet

Tizenkilencedik fejezet

Huszadik fejezet

PÁRIZS

Huszonegyedik fejezet

Huszonkettedik fejezet

Huszonharmadik fejezet

Huszonnegyedik fejezet

Huszonötödik fejezet

Huszonhatodik fejezet

Huszonhetedik fejezet

Huszonnyolcadik fejezet

Huszonkilencedik fejezet

Harmincadik fejezet

Harmincegyedik fejezet

Harminckettedik fejezet

Harmincharmadik fejezet

Harmincnegyedik fejezet

Harmincötödik fejezet

Harminchatodik fejezet

Harminchetedik fejezet

LONDON

Harmincnyolcadik fejezet

Harminckilencedik fejezet

Negyvenedik fejezet

Negyvenegyedik fejezet

Negyvenkettedik fejezet

Negyvenharmadik fejezet

Negyvennegyedik fejezet

Negyvenötödik fejezet

Negyvenhatodik fejezet

Negyvenhetedik fejezet

Negyvennyolcadik fejezet

Negyvenkilencedik fejezet

Ötvenedik fejezet

Ötvenegyedik fejezet

Epilógus

Köszönetnyilvánítás

A szerzőről

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
EB Garamond – SIL Open Font License
Inter – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0