Bihari Péter

Gyökerek és szakadások

Írások az európai
és a magyar történelemről
sztálinizmusról
– szemelvények –

KALLIGRAM

A kötet megjelenését a Fazekas Mihály Oktatási, Kulturális és Sport Közhasznú Alapítvány támogatta.

© Bihari Péter, 2025
ISBN 978-963-468-578-4

Tartalom

Előszó

I. Európa

1. M. M. T. 2024

2. Habsburg-Spanyolország nagysága és válsága

3. Rejtély, titok, talány: az orosz történelem hullámai

4. Bécs, 1815

5. Németország, 1933

6. Németország, „nulla óra”

7. Bibóról, Orwellről

II. Világháborúk

8. 1914: A kezdet, a lelkesedők

9. Generálisok és politikusok a nagy háborúban

10. Antiszemita hullám a nagy háborúban

11. 1918: Összeomlás, tőrdöfés

A központi hatalmak offenzívái

12. Versailles, 1919

13. A nemzetgyűlés és a bűnbakok (1920–1922)

14. „Jóta, jóta!”

15. A két világháború fő következményei

III. Neves németek

16. Kancellárportrék

17. Max Weber, száz

18. Rathenau-rejtélyek

19. Angela Merkel, kríziskancellár

20. Hős és antihős: Dohnanyi és Speer

IV. Magyarország

21. Két Magyarország?

22. A „nagy véderővita”

23. Élet, hon, tér, foglalás

24. Gróf Tisza István – Pro és kontra

25. Apáthy István magyar világa

26. Jászi, az örök bűnbak

27. Apponyi Albert „középútra lép”

28. Az antiszemitizmus magyar hagyománya

29. Magyar félmúlt – magyar úton

V. Történelemtanítás

30. Történelem, iskolás fokon

31. Alaposan meghúzott tankönyvek

32. „Akinek rossz a fegyvere…” Interjú 2014-ből

33. A nagy háború száz éve Interjú 2015-ből

Hivatkozott szakirodalom

A tanulmányok első közlései

Jegyzetek

Előszó

Kötetünk 32 hosszabb-rövidebb tanulmányt tartalmaz, öt nagyobb fejezetbe rendezve, amelyek az utolsó harminc évben születtek (1994 és 2025 között). Egy részük megjelent hetilapokban, folyóiratokban vagy tanulmánykötetekben, egy részük esetében a mostani az első közlés. A tanulmányok minden szempontból sokfélék. Időben a kora újkortól napjainkig terjedő időszakot fogják át, de akad néhány korszakokon átívelő írás, hiszen a „hosszú időtartam” vizsgálata, pontosabban nézőpontja alapvető a történelmi folyamatok megértéséhez. Térben hasonlóképpen: a világháborúk értelemszerűen összeurópai jelenségek, bár a hangsúly ezeknél is szinte mindig Közép- és Kelet-Európa történelmén van. Az egyik fő kutatási területem az első világháború (és következményei), amelyet tehát több írás is tárgyal, míg kifejezetten a második világháborút egyetlen egy. Egy másik fontos törekvésem Németország közelebbi és távolabbi múltjának megismerése; a tanulmányoknak nagyjából egynegyede ezzel foglalkozik. Tíznél több írás tárgyalja Magyarország történetét; a megfelelő fejezet első és utolsó esszéje kifejezetten hosszú időtartamot fog át, hogy megkeresse az „eredeti és tartósan érvényesülő” tendenciákat. A kötetet két recenzió és két interjú zárja, mindkettő iskolai tankönyvek bírálata; az első 1994-ben, a második 2023-ban született – vélhetően nem csak a recenzens értékválasztásai derülnek ki, de az éppen aktuális tankönyvek jellege, minősége, továbbá a tankönyvvel, illetve tágabban a történelemtanítással kapcsolatos elvárások változása is.

Akad néhány tanulmány, amely az európai történelem kiemelkedő évszámaihoz kapcsolódik (1815, 1914, 1918, 1919, 1933, 1945). Látható, hogy a nagy háborúk kezdete, illetve vége kiemelt jelentőséget kapott, mert ezek esetében kiválóan össze lehet vetni a közvélemény várakozásait azzal, ami végül megvalósult. Jó néhány portréval, de legalábbis portrévázlattal is lehet találkozni: kilenc „neves” németével, míg a magyar múltból a két Tisza, Apponyi Albert, Apáthy István, Jászi Oszkár és Bibó István sorolhatók ide. Műfajilag ugyancsak eklektikus munkáról van szó: diplomáciatörténet, hadtörténet, politikatörténet, eszmetörténet, mentalitástörténet egyaránt helyet kapott benne, sőt még némi fogalomtörténet is. Akadnak szakfolyóiratban megjelent, szabályos jegyzetekkel ellátott tanulmányok és vannak népszerű-tudományos jellegű „esszék” (remélhetően amennyire népszerűek, annyira tudományosak is), hiszen történelemtanárként kezdtem, majd tankönyvíróként folytattam, végül történészként fejezem be a pályámat.

Ennyi és ennyiféle tanulmány esetében komolytalan lenne egyetlen központi gondolat vagy „üzenet” megfogalmazását várni. Ami talán mégis említhető: már a Gyökerek és szakadások cím is sugallja, hogy még egy-egy évszámnál is a múlt mélyebb rétegeire érdemes koncentrálni; a többször emlegetett hosszú időtartam vizsgálatával lehet a „gyökerek” közelébe hatolni. (Ami egyáltalán nem mindenre kiterjedő magyarázatokat, vagy oksági kapcsolatok sorozatát jelenti.) Ezért kapott kiemelt figyelmet az eszme- és a mentalitástörténet, hiszen – feltételezésem szerint – ezek lassabban változnak, és jobban jelzik a korszakokon átívelő tendenciákat. Ezen belül főleg olyan jeles férfiak kerültek előtérbe, akik az emberek viselkedésének lelki vagy érzelmi oldalára, a mentalitás változásaira is felfigyeltek (Bibó, Orwell, Tocqueville, sőt Machiavelli). Mert, mint a viktoriánus korszak kiváló brit történésze, G. M. Young egykor megfogalmazta: „a történelem valódi, központi témája nem az, hogy mi történt, hanem hogy mit éreztek az emberek akkor, amikor megtörtént” – amivel persze nem szeretném lebecsülni az események kutatásának fontosságát. Rendkívül lényeges a háborúk okozta változások figyelemmel kísérése, ami látszólag ellentmond a fentieknek, amennyiben gyors átalakulások mennek végbe rövid idő alatt. Mégis, úgy tűnik, a háborúk inkább „katalizátornak” tekinthetők; társadalmi szempontból felgyorsíthatnak bizonyos folyamatokat mint például a 20. században a nők lehetőségeinek kiszélesedése, vagy a legfelső és legalsó rétegek közötti távolság csökkenése.

Felmerül a kérdés: milyen olvasót kívánna magának ez a tanulmánykötet? Legelőször, természetesen az a legjobb, ha az olvasók minél többen vannak. Másodszor, a múlt iránt érdeklődőt, de mégsem elsősorban azokat, akik a történelemben csak érdekes vagy különös régiségeket keresnek – sokkal inkább azokat, akik fontos kérdéseket, releváns válaszokat, napjainkra is kiható problémák felvetését várják. Vagyis hosszú távon érvényes, lehetőleg a gyökerekig hatoló gondolatokat, hiszen – Alexis de Tocqueville szerint – a történelemben rejlik a jelen magyarázata. Harmadszor: nem a nemzeti büszkeség apostolait, nem a nacionalizmus mérgével eltelteket. Azok viszont, akik egy mélyebb nemzeti önismeret reményével közelítenek, érdeklődéssel vehetik kézbe, legyenek inkább patrióta, vagy inkább internacionalista beállítottságúak (noha az egyik egyáltalán nem zárja ki a másikat). A patriotizmust ugyan nagyon nehéz világosan le- vagy elválasztani a nacionalizmustól, a kettő mégis egészen eltérő jellegű. S nem is egyszerűen a nemzethez kapcsolódó érzelmek intenzitásában. A patriotizmus – itt George Orwell gondolatait követem – a kultúra mélyebb, talán természethez közelibb rétegeiből fakad, azonban nem kíván állandó összehasonlítást, nem felsőbbrendűség-érzésből vagy kiválasztottságtudatból és sérelmekből épül, ezért nem is követelőző.

Végül: nagyon örülnék, ha a könyvem minél több történelemtanárhoz jutna el. Több mint negyven éves tanári munkám során rengeteg kiváló kollégát ismertem meg, sokan voltak olyanok, akikkel jó beszélgetéseket folytattunk, miközben tanultunk egymástól történelmet és történelemtanítást. Ezt a kötetet elsősorban nekik ajánlom, mintegy visszaemlékezve ezekre a beszélgetésekre, és visszaadva valamit a kapott ötletekből, gondolatokból.

I. Európa

6. Németország, „nulla óra”

Kapituláció

„Rémületünkre korán reggel a falunk ágyúlövésekre ébredt. Fél tíz felé lementünk a pincébe […], de csak három gránát csapódott be, károkat nem okoztak. Aztán beállt a tűzszünet. A parasztok úgy gondolták, a német katonák elmentek, s a paplakra kitették a fehér zászlót. Én a pince bejáratánál ültem, amikor egy SS katona bejött, a fegyverét a mellemnek szegezte és rám ordított: »Az egész pince le van tartóztatva, mindenkit azonnal lelövünk!« Azt a pánikot! Ötven ember volt a pincében. Mozdulni sem tudtam. Az utolsó pillanatban érkeztek az amerikaiak, és kiszabadítottak minket ebből a rémes helyzetből. Nem akartunk meghalni, élni akartunk! Élni! Élni!” – írta egy ismeretlen diák 1946-ban, iskolai fogalmazásként.

A német lakosság 1945 tavaszán reményvesztetten várta a háború végét, amely Hitler öngyilkossága után tíz nappal következett be. „A Német Véderő az óriási túlerővel szemben végül dicsőséges [?!] küzdelemben alulmaradt” – szólt az OKW, a hadsereg-főparancsnokság utolsó jelentése 1945. május 9-én. A Németország által kirobbantott második világháború 55 millió áldozata közül mintegy 7,5 millió volt német. Négymillió katona, legalább félmillió kibombázott civil, közel másfél millió keleti menekült halt meg (s az áldozatok többsége a háború utolsó évében); 300 ezer embert gázkamrákban, 140 ezret koncentrációs táborokban és börtönökben végeztek ki. A Szovjetunióba került hadifoglyok közül több mint egymillióan sohasem tértek haza.

Nem ismerünk még egy országot a modern történelemben, amelyik ennyire totális vereséget szenvedett volna. Az 1914-ben még önbizalommal teli, sikeres és gazdagodó német társadalom egyetlen nemzedék életében megtapasztalhatta két világháború elvesztését, három rendszer összeomlását, minden idők egyik legsúlyosabb inflációjának, majd gazdasági válságának pusztítását, a világhatalmi helyzetből a páriasorba kerülést. Hitler és a náci vezérek folyton arról szónokoltak, hogy az 1918-as összeomlás még egyszer nem ismétlődhet meg. Igazuk lett, mert 1918 – amikor a legtöbb német elutasította a vereség tudomásul vételét –, gyerekjáték volt az 1945-ös katasztrófához képest. Vége van, „Deutschland kaputt!” – mondogatták.

„Hitler azzal, hogy a berlini bunkerben főbe lőtte magát, minden téren kudarcot vallott. A világbirodalom eszméjével is, és azzal is, hogy a németeket a bukásba hajszolja. A zsidóság megsemmisítésének terve is kudarcba fulladt, hiszen létrejött Izrael állam. Az antibolsevizmusa is kudarcot vallott, mert ettől kezdve a szovjet csapatok az Elbánál állomásoztak, és a Szovjetunió elindult a nukleáris szuperhatalommá válás útján” – írta Michael Stürmer német történész.

Romok

Németország romokban hevert, elsősorban a nagyobb városok pusztultak el. Berlint holdbéli tájhoz vagy a barbár inváziók utáni Rómához hasonlították. Köln belvárosának 93 százalékát pusztították el a bombatámadások; a 770 ezer lakos közül mindössze húszezren maradtak a törmelékek között – fő foglalatosságként főzéshez és vízforraláshoz szükséges tűzifát keresgéltek. A mindösszesen 18 milliós lakásállománynak 20%‑a elpusztult, 30%‑a súlyosan megrongálódott, 50%‑a viszonylag épen maradt (főleg falun és kisvárosokban). Frankfurt „épp annyira emlékeztet egy városra, amennyire egy mezőn heverő csonthalom és egy szétvert koponya emlékeztet egy nagydíjas Hereford bikára. De a megtisztított utakon már járnak a villamosok és a megmaradt órák mutatják a pontos időt.” A német lakosság „pincékben és bunkerekben zsúfolódott össze, megtört és kimerült emberek, lázas szemekkel és összetört szívvel – egyetlen reménységük már nem a győzelem, hanem hogy legyen vége a háborúnak”.

A skandináv emigrációból 1945 őszén hazatérő Willy Brandt számára szülővárosa, a régi Lübeck megszűnt létezni: „A találkozás a szétbombázott Németországgal olyan volt, mint azok a rémlátomások, amelyek az álom és ébrenlét határán támadják meg az embert. […] [V]alahol, az agy egyik zugában ott lapul az a meggyőződés, hogy csupán alszik, és a rémálma hamarosan semmivé válik.” – írta. Az író Ernst Jünger (a nagy háború egykori frontharcosa) fellélegzett a fegyverszünet napján, május 8-án: „Hat év óta a mai este volt az első, amelyet elsötétítés nélkül tölthettünk.”

A romeltakarítás feladata a nőkre hárult (őket mondták „Trümmerfrauen”-nek, rom-asszonyoknak): 1945-ben 11,5 millió férfi volt hadifogságban. Az utakon katonák, menekülők, foglyok, volt kényszermunkások, vagy a lágerekből hazatérők tömegei vonszolták magukat. A 15 éves Helmut Kohlt, a későbbi kancellárt – akit valamilyen erődítési munkára vezényeltek ki – lengyel foglyok kapták el, és verték véresre, majd amerikaiak szabadították ki, s 260 km‑t kellett gyalogolnia, hogy hazaérjen Ludwigshafenbe. A lakosság egy része nyugat felé áramlott az előrenyomuló Vörös Hadsereg elől. A katasztrófát súlyosbította, hogy Lengyelország, Csehszlovákia, Jugoszlávia és Magyarország területéről – a történelem egyik legnagyobb méretű exodusa során – legalább 12 millió németet űztek el Németországba, ami mindenesetre pótolta az emberveszteséget. A potsdami konferencia határozata kimondta ugyan, hogy a kitelepítéseket „humánus módon” hajtsák végre, de a gyakorlatban a „kollektíven bűnös” németekkel szemben többnyire embertelenül jártak el, emiatt pedig újabb kétmillió ember vesztette életét.

Éhség

A háború utáni első éveket, 1947–1948-ig ínség és káosz jellemezte. Az emberek energiáit életük puszta fenntartása kötötte le. A Reichstag romjai mellett a berliniek krumplit ültettek. Helmut Schmidt főhadnagy, későbbi kancellár családjának 1946 telén (a porig bombázott Hamburgban) fejenként napi 890 kalóriával kellett beérnie. A kenyér árát a szövetséges hatalmak árhatósága 50 pfennigben rögzítette, de a virágzó feketepiacon az ötvenszeresét, 25 márkát is megadtak érte. Egyetlen szál amerikai cigaretta 30 márkát ért: az számított elfogadott valutának. Lehetséges, hogy 1945-ben a teljes kereskedelem felét a feketepiacon bonyolították. Keleten, ahol a háborús károk kisebbek voltak, eleinte több élelem állt rendelkezésre, de a szovjet zsákmányolás hamar kiegyenlítette a különbséget. A mozikat, színházakat és hangversenytermeket gyorsan rendbe hozták és megnyitották; újságok, könyvek, folyóiratok jelentek meg (a megszálló hatalmak engedélyével), de a közélet normalizálódására és a múlttal való komoly szembenézésre csak jóval később kerülhetett sor. A németek egyelőre áldozatnak látták önmagukat, sőt a háború legfőbb áldozatának. „Senki sem náci. Sőt, soha senki nem is volt az.” – gúnyolódott a haditudósító Martha Gellhorn, Hemingway felesége az „átlagnémetek” magatartásán. „Szánalmas végignézni, ahogy egy egész nép megpróbál kibújni a felelősség alól.” – fűzte hozzá.

Bosszú

A Vörös Hadsereggel érkező germanista, Lev Kopelev Kelet-Poroszországban egy lángoló falun keresztülhajtva megkérdezett egy vöröskatonát:

- „Itt harcok folytak?

- Harcok? Honnan veszed? Hiszen elpucoltak, még mielőtt ideértünk. A mieink gyújtogattak.

- De hát minek?

- Ó, hát tudja az ördög. Egyszerűen csak mókából. Állítólag ez itt Németország. Tehát szét kell vernünk és fel kell égetnünk mindent. Bosszút kell állnunk.”

A Vörös Hadsereg katonái többször megesküdtek, hogy megbosszulják a németek és szövetségeseik gaztetteit. Ezt várták tőlük a parancsnokaik és a közvélemény, és nyilván nem kellett nagyon feltüzelni őket, hogy valóban vissza akarják adni azt, amit hazájuk elszenvedett. „Nem lesz nekik irgalom – egyetlen egynek sem, ahogy ők sem irgalmaztak nekünk. Felesleges azt várni a Vörös Hadsereg katonáitól, hogy irgalmat gyakoroljanak. Mindnyájan égnek a gyűlölettől és a bosszúvágytól. A fasiszták földjét sivataggá kell változtatni, ahogy ők elpusztították a mi hazánkat. A fasisztáknak meg kell halniuk, ahogy a mi katonáink meghaltak.” – írta 1945 elején Csernyahovszkij tábornok, a 3. Belorusz Front főparancsnoka. Zsukov marsall ennél tömörebb parancsot adott: „Jaj a gyilkosoknak! Mindenért rettenetes bosszút fogunk állni.” Ugyanezt üzente a neves szovjet író, Ilja Ehrenburg felhívása is (még 1942-ben): „Ezek a mocskos paráznák megerőszakolják és megfertőzik az asszonyainkat. […] Öljetek, öljetek! Erővel törjétek meg a német nők faji gőgjét, tekintsétek őket jogos hadizsákmányotoknak!” 1945 januárjában ugyanő írta: „Katonák, akik most a német városokat ostromoljátok, ne felejtsétek, miként húzták szánon a leningrádi asszonyok halott gyermekeiket. […] Leningrád kínjaiért Berlin még nem fizetett meg.” Mindenesetre érdekes, hogy egy interjúalany – egykori vöröskatona – 1990-ben is természetesnek tartotta mindezt: „Nem erőszakolták‑e meg a németek a mi asszonyainkat? Igen, tudjuk, hogy megtették, minden gond nélkül. Ezért hát fogat fogért, vért a vérért. Ha ők megtették, nekünk ugyanazt kell velük tettünk.”

Az előrenyomuló oroszokat módfelett ingerelte a németeknél tapasztalt gazdagság, pontosabban az otthonihoz képest tapasztalt jómód; már a puszta látvány is táplálhatta az erőszakot: „Miért kellett ezeknek a jómódban élő embereknek ránk támadniuk?” És: „Minél mélyebben hatoltunk be Németországba, annál jobban taszított minket az ott látott bőség. […] Olyan szívesen levertem volna az öklömmel azokat a szépen felpakolt csuprokat és üvegeket.” – mondta egy katona az 1. Belorusz Front állományából. S mivel megszokták, hogy a dolgokat „osztályharcos” alapon szemléljék, a németek elleni háborújuk természetesen a „kapitalisták” vagy a „burzsujok” elleni háborúvá lényegült át, amelyben minden eszköz megengedhetőnek tűnt.

A katonák által megerőszakolt német nők számáról csak becslésekkel rendelkezünk. Miriam Gebhardt történész 2015-ös kötetében úgy számolt, hogy a háború után kb. 8600 gyermek született a keleti zónában erőszak következtében. Ebből arra következtet, hogy a terhességek száma akár tízszer akkora, legalább 80 000 lehetett, a megerőszakolt nőké pedig ennek a tízszerese, kb. 800 000. Nem teljesen világos, miként jutott erre a következtetésre, viszont szabadkozik, amiért ez a szám alacsonyabb az addig általában elfogadott egy–kétmillió körülinél. Hozzáfűzi: erőszakoskodtak, noha korántsem ilyen tömegesen, a nyugati megszállók is, a franciák, az amerikaiak és a britek – legkevésbé az utóbbiak. Az amerikaiak keményebben büntették az erőszakoskodó fekete katonát, mint a hasonló bűnt elkövetett fehér társát.

Nácitlanítás

A győztes hatalmak 1945 tavaszán egész Németországot elfoglalták. A szövetségesek 1945. februári jaltai konferenciája határozott Németország (és Ausztria) három megszállási övezetre osztásáról. Később – mint a negyedik megszálló hatalomnak – Franciaországnak is biztosítottak egy-egy kisebb zónát. A következő csúcskonferencián – Potsdamban, 1945 nyarán – a britek, az amerikaiak és a szovjetek elvi megegyezésre jutottak a „négy de”-ről: a legyőzött Németország denácifikálásáról, demilitarizálásáról, demokratizálásáról, továbbá az óriásvállalatok dekartellizálásáról. A végleges békeszerződésig a lengyel–német határt az Odera és a (nyugati) Neisse mentén jelölték ki. Németországot tehát nyugat felé „tolták el”, amire a lengyel határok nyugatra tolása miatt volt szükség. Sztálin így Lengyelországot a Szovjetunióhoz kötötte, egyúttal újabb okot szolgáltatott a német–lengyel gyűlölködés fennmaradásához. Érdemes még megemlíteni, hogy a minden baj okozójának tartott, militarista Poroszországot a szövetségesek 1947-ben egyszerűen megszüntették.

A „nácitlanítás” során már nyilvánvalóvá váltak az egyes zónák közötti eltérések. A szovjet zónában a „nácitlanítást” a radikális társadalmi változások felgyorsítására, a középrétegek és az értelmiség felszámolására használták fel, miközben a „kis nácikat” örömmel fogadták a kommunisták soraiban. Nyugaton a pragmatikus britek számítottak a helyi elitre (így került előtérbe pl. dr. Konrad Adenauer korábbi kölni főpolgármester), míg az amerikaiak bürokratikus megoldással próbálkoztak, egy 131 pontból álló kérdőívvel. Ám e kérdőív és a németek öt kategóriába történő besorolása („főbűnös”; „terhelt”; „kismértékben terhelt”; „szimpatizáns”; „ártatlan”) az érintetteket inkább a közelmúlt eltussolására ösztönözte. Az emberek úgy érezték, hogy a „nagy halak” kibújnak a hálóból, és közben a kis nácikon verik el a port. Az eljárásokat már 1948-1949-ben lezárták: a három nyugati övezetben 486 elítéltet végeztek ki, a keleti zónáról nem rendelkezünk megbízható adatokkal. Keleten a náci párt tagjait automatikusan kizárták a közszolgálatból. (Az alapelv az volt, hogy a háborús bűnösöket ott vonják felelősségre, ahol a bűneiket elkövették.)

Zónánként eltérően alakult a jóvátételek sorsa is. A szovjetek – háborús veszteségeik alapján tulajdonképpen érthetően – minden mozdíthatót elvittek a maguk övezetéből: 60 milliárd márka értékű gépet és berendezést szereltek le, míg a nyugati zónákban összesen 4 milliárd márkányit (köztük a Krupp Művek gépeinek egy részét). Amikor 1946 májusában Lucius D. Clay tábornok leállíttatta az amerikai zónából – a potsdami szerződés alapján – a Szovjetunióba és Franciaországba irányuló jóvátételi szállításokat, lépése az amerikai politika átértékelését és a szövetségesek együttműködésének de facto felmondását jelentette. Küszöbön állt a hidegháború.

Összességében elmondható: talán éppen a totális vereség és a kemény megszállás segítette hozzá a (nyugat)német társadalmat ahhoz, hogy szakítani tudjon a múlttal, és aránylag rövid idő alatt sikeresen felépítse Európa egyik legjobban működő parlamentáris demokráciáját és szociális piacgazdaságát. Egy Ferdinand Hoff nevű liberális pártvezető írta: „Németországnak az a tragikus sors jutott, hogy az elkerülhetetlen reformok csak akkor jönnek parancsoló szükségletként, amikor a külső vereség kényszeríti ki őket. […] Mostantól át kell állítani az egész gondolkodásunkat! Az legyen a háború eredménye, hogy a német népet megszabadítjuk a junker kaszt uralmától, és megteremtjük az általános béke nemzetközileg elismert jogi garanciáit. Ha így lesz, akkor nem hiába ömlött ki annyi drága vér.” Ezek a „látnoki” mondatok az 1918 őszén bekövetkezett vereség nyomán keletkeztek, de csak egy világháborúval később, 1945 után válhattak valóra.

2020

II. Világháborúk

11. 1918: Összeomlás, tőrdöfés

„Csakis a bomlasztás bénító erőinek, amelyek a zsidóméreggel hatoltak be a német népbe, köszönheti az antant világháborús győzelmét.”

(Anton Jerzabek az „első bécsi
antiszemita-napon”, 1921. március 11-én.)

A kiinduló helyzet

Az 1917-es év második felében a központi hatalmak ismét jobban álltak a frontokon; a német hadsereg már legyőzte Belgiumot, Szerbiát, Romániát és Oroszországot, utoljára Olaszországot verte meg – amivel legtöbbet a gyengélkedő Osztrák–Magyar Monarchiának segített. (Stevenson, 2017. 365.) Következésképp 1918 elején – sőt: tavaszán, nyarán – sem lehetett biztosan tudni, hogy ki fogja megnyerni a háborút: ez óriási különbség pl. 1945-höz képest. Szinte mindenki a háború további elhúzódására számított. Ferdinand Foch francia tábornagy még 1918. júliusában is megalapozottan jósolhatta Clemenceau miniszterelnöknek: „A küzdelem döntő éve 1919 lesz. Annak az évnek a tavaszán fogja Amerika elérni erőfeszítéseinek maximumát.” (uo. 266.) A kiváló történész, Jay Winter szerint „A totális háború természete miatt a szövetségesek alapvető előnyökkel rendelkeztek. Annál inkább döbbenetes a német hadseregnek az a képessége, amellyel ezeket az előnyöket olyan hosszú ideig ellensúlyozni tudta.” (Winter, 2012. 301.) Azonban ugyanő hozzáteszi: „A szövetségesek hibái és tévedései olykor éppoly súlyosak voltak, mint a németekéi. Haig, Churchill, Nivelle és Kerenszkij kudarcai lehetővé tették a németeknek, hogy alapvető stratégiai hátrányaik logikus következményeit elkerüljék…” (uo. 299.)

Ezzel együtt persze mindenütt bőven voltak „biztos” hírek arról, hogy már közel a háború vége, jön az általános béke. Egy angol háborús versike éppen a békekötésről szóló ellenőrizetlen rémhíreken gúnyolódott: „Én biztosan semmit sem tudhatok // De néném cselédje tippet adott: // A rendőr szólt a Parlament mögött // Egy asszonynak, ki épp arra söpört, // Annak a bátyja tudja a napot, // Amikor abbahagyjuk a háborút.” (Bihari, 2014. 439.)

A másik alapvető tényező nyilván az, hogy mindegyik európai ország társadalma rettenetesen belefáradt a háborúskodásba, közel került az összeomláshoz. Jellemző, hogy még a józan, higgadt elemzőként ismert liberális John Maynard Keynes is azt írta 1917 végén édesanyjának: „Karácsonyi gondolataim alapján a háború további elhúzódása […] valószínűleg az általunk ismert társadalmi rend eltűnésével jár. Némi bánatot érzek, de úgy gondolom, egészében nem nagyon sajnálom. A gazdagok eltűnése miatt cseppet sem szomorkodom, nekik pedig csak a javukra fog válni. Ami mégis megrémiszt, az az általános elszegényedés valószínűsége. Egy év leforgása alatt el fogjuk játszani azokat a követeléseket, amelyekre jogot formálhattunk az Újvilágban, és cserébe ezt az országot [Nagy-Britanniát] amerikai jelzálogba fogják csapni. Számomra egyetlen lehetőség marad: derűsen beállok a bolsevikok közé […] Kíváncsi vagyok, milyen hosszúak lehetnek a sorok nálatok, Cambridge-ben.” (Skidelsky, 2005. 210.) A háborúba belefásult Londonban nem tudhatták, mennyivel rosszabb a helyzet Németországban és Ausztria–Magyarországon. Honfitársa, a filozófus Bertrand Russell a bolsevik forradalomért lelkesedett, mert Oroszország 1917 végén befejezte a háborút: „A világ rettenetes. Lenin és Trockij az egyetlen fényes pont.” (Gilbert, 1995. 395.)

A középosztály drámai helyzetére német hivatalos szervek is figyelmeztettek. „A hivatalnoki réteg szociális süllyedése olyan veszélyeket rejt a társadalomra és az államra, amelyeket nem becsülhetünk alá.” – írta Frankfurt katonai parancsnoka 1917-ben (Feldman, 1992. 465.) A magyar középosztály válságáról szóló klasszikus szöveg – úgy vélem – Berkeszi István temesvári iskolaigazgató 1917. november 18‑i naplóbejegyzése: „Hogy fog majd a tisztviselő osztály a háború után elhelyezkedni az új világban? – kérdezte. Ez egészen új, megoldatlan probléma. Mert az csak nem demokrácia, hogy egy főiskolát végzett, diplomás, családos tisztviselő – csekély fizetése miatt – ne éljen úgy, mint most él egy bármily középszerű, iskolázatlan munkás, például nyomdász, lakatos, kőműves vagy pláne egy falusi parasztgazda? Mert ha ez így maradna, akkor a tudomány csődöt mond. Menjen mindenki munkásnak, már tudniillik kézi munkásnak, mert abbul urasan megél, míg a tisztviselő valósággal éhezik. Keletkezni fog majd egy új szocializmus. A szellemi szociális kérdést meg kell oldani, mert úgy, ahogy van, semmi esetre sem maradhat.” (Berkeszi, 1989. 81.) Meglepő jóslata tökéletesen beigazolódott: keletkezett egy új szocializmus, a nemzeti szocializmus, amelynek támogató között tömegével voltak hivatalnokok, tanárok és kistulajdonosok.

Felmerül a kérdés: miért nem próbálkoztak a harcoló felek a békekötéssel, ha egyszer mindegyikük kimerült, ha egyszer mindenkinek elege lett a háborúból? Újabb paradoxonba ütközünk: a nagy háború résztvevői világosan megfogalmazott háborús célok nélkül léptek hadba, ráadásul a menet közben kialakított elképzelések egyre túlzóbbak lettek. „A mai háború nem azok közé tartozik, amelyeket egy politikai szerződéssel le lehet zárni, ez a háború élet-halál kérdés; mindegyik harcoló fél nemzeti létét teszi kockára” – írta Paléologue, a pétervári francia nagykövet. (Paléologue, 1982. 289.) Minden békevágy és béketörekvés ellenére éppen 1916–1917-ben, a háború „totálissá” válásával kerültek az élre azok a vezetők, akik kizárólag a „végső győzelmet” akarták elfogadni: Németországban a Hindenburg–Ludendorff „duó”, Nagy-Britanniában David Lloyd George, Franciaországban pedig George Clemenceau. Az Osztrák–Magyar Monarchia, illetve Károly császár és király nyilván kivétel, ő szeretett volna békét kötni, csak azt nem tudta, miként fogjon hozzá. Valójában nem volt, talán nem is lehetett erő, hogy megállítsa a háború gépezetét, hiszen a politikusoknak ki kellett volna állniuk az emberek elé, és azt kellett volna mondaniuk: mégis kiegyezünk eddig ördögként kezelt ellenségeinkkel – mintegy bevallani, hogy az addigi áldozatok hiábavalók voltak. Bizonyos értelemben éppen az addigi áldozatok milliói torlaszolták el a megegyezéses békéhez vezető utat. (Stevenson, 2011. 386.)

III. Neves németek

18. Rathenau-rejtélyek

Rathenau

Edvard Munch (1863–1944) norvég festő – akinek legismertebb műve A sikoly – 1892-ben kiállítást rendezett Berlinben, ám azt a megnyitó után nem sokkal a konzervatív tábor követelésére bezárták. A művészeket megosztó Munch-ügy azzal zárult, hogy 1898-ban modern festők egy csoportja – Max Liebermann-nal az élen – megalapította a Berlini Szecessziót. A kiállítást látva egy berlini mérnök és nagyiparos, Walther Rathenau (1867–1922) már 1893-ban képet rendelt Munchtól, aki 1907-ben egész alakos, nagy méretű portrét festett róla. A jelenleg Berlin város múzeumában, a Märkisches Museumban látható festmény elegáns, lendületes negyvenes férfiút ábrázol, a modell azonban – meglátva önmagát –, ekként reagált: „Elég visszataszító fickó, nem igaz? Mert ha egy igazán nagy művész ábrázol, akkor még inkább önmagad vagy.”

A „visszataszító fickó” néhány évvel később kétségbeesetten, könnyekkel a szemében fogadta a nagy háború kitörését, de 1914. augusztus 9-én (vasárnap) már a hivatalában kereste fel Erich von Falkenhayn porosz hadügyminisztert, hogy az „ostromlott erőddé vált” Németország hadianyag-ellátásáról tárgyaljon a tábornokkal. Rögtön megállapodtak abban, hogy a megoldás egy Hadinyersanyag Hivatal (KRA) felállítása a minisztérium kebelén belül, Rathenau vezetésével. A KRA új rendszere a magángazdaság és az állami irányítás sajátos szimbiózisán alapult – ez régóta Rathenau egyik vesszőparipája volt –; az ipari üzemek maguk határoztak tevékenységükről, a hivatal szigorú kormányzati felügyeletet biztosított, de nem szabályozta a tőkét és a profitot. „Először is megszerveztem a fémek teljes gazdálkodását, azután sorban a katonai vászon- és posztóanyagokét, a vegyszerekét, s most azon dolgozom, hogy nagy salétromüzemeket építtessek, mert ezek hiánya – bizalmasan mondom neked – már tavasszal a legsúlyosabb nehézségeket fogja okozni. Most mindent mi ellenőrzünk. Később pedig meg kell oldanunk a gumi, a pamut, a bőr és a len ellátást, és még egy sor kevésbé fontos hadianyagét. További néhány hónapos nagyon intenzív munka kell ahhoz, hogy mindent az irányításunk alá vonjunk.” – számolt be egyik 1914 végi levelében Rathenau. Falkenhayn tábornoknak komoly ellenállást kellett legyőznie, amiért egy civilt, egy zsidó nagytőkést nevezett ki kulcspozícióba, de a KRA sikeresen szervezte a hadigazdaságot – még azután is, hogy Rathenau, részben a „zsidó vircsaftot” ért sorozatos támadások miatt 1915 tavaszán kivált a vezetésből. Előtte javasolta, hogy a német élelmiszerellátást a KRA-hoz hasonlóan központilag szervezzék meg, ám Falkenhayn közölte: ez kívül esik a hatáskörén.

Lehetséges, hogy a visszavonulása édesapja, Emil Rathenau betegségével és halálával is összefüggött. Az apa tette – Edison szabadalmainak megvételével – nemzetközileg kiemelkedő óriásvállalattá az AEG elektronikai céget, amelyben Walther igazgató lett, ám első ember csak 1915-től. Addigra 84 (más források szerint csak 68) vállalat elnökségének vagy felügyelőbizottságának volt a tagja. A „harmadik nemzedék” jellegzetes képviselője lehetett: gyáros, pénzember, író, közgazda, morálfilozófus, műgyűjtő, végül politikus; mentalitásában porosz-német nacionalista, de világpolgár, s egyúttal különcködő, tépelődő, magányos zsidó. Utóbbiról így írt: „Minden fiatal német zsidó életében eljön az a fájdalmas pillanat, amelyre egész életében emlékezni fog; a pillanat, amelyben először tudatosul benne az a tény, hogy másodrangú állampolgárként jött erre a világra, és hogy ettől semmilyen tehetség vagy teljesítmény sem szabadíthatja meg soha.”

Egyébként Rathenau mindössze két héttel a háború kitörése után megérezte, hogy korszakos, világméretű változások következnek: „Alapvető anyagi és szellemi átalakulások átláthatatlan korszaka előtt állunk, olyan korszak előtt, amelynek megnevezésétől is visszariadok, de sokak számára az európai hanyatlás koraként fog megjelenni.” – írta. A nagy háború hatására felerősödtek gondolkodásának korporatív és kollektivista vonásai. A szabad verseny helyébe lépő „nagymértékben koncentrált”, racionálisan és bürokratikusan irányított óriásvállalatok rendszerét vázolta fel, „amelynek működőképességét a legkülönbözőbb típusú állami beavatkozásokkal fogják biztosítani”. Nehéz belátni, hogy ez miként segített volna Rathenau – s nem mellesleg kortársa, Max Weber – legnagyobb problémáján, ami „a lelkek felszabadítása az elgépiesedés béklyói alól” – bár hangsúlyozta a munkások döntésekben való részvételének fontosságát. Mindezt ráadásul nemzetközi méretekben képzelte el (feltehetően német vezetéssel, de a franciákkal együttműködve), hogy az európai kontinens Amerikával szembeni térvesztését meg lehessen állítani.

A háború totálissá válásával Rathenau egyre borúlátóbban látta a helyzetet. Ellenezte Németország korlátlan tengeralattjáró-háborúját: „36 hónap alatt 36 nagy illúzió vonult át érintetlenül rajtunk, méghozzá olyanok, amelyeket nem csak a nép, hanem a legmagasabb helyek is osztanak […] ne engedjük, hogy az illúziók erényként, a józan ítéletek pedig bűnként jelenjenek meg.” – írta 1917 nyarán. Óva intett továbbá az USA lebecsülésétől: „A drámában vannak olyan szereplők, akik sokáig láthatatlanok maradnak, hogy végül az ötödik felvonásban mint a legfontosabb alakok lépjenek elő.” Az antiszemitizmus erősödése elkeserítette, bár nem lepte meg: „Minél több zsidó hal meg ebben a háborúban, annál eltökéltebben fogják az ellenfeleik azt bizonygatni, hogy mindannyian a front mögött ücsörögnek és nyerészkednek. A gyűlölet megkétszereződik és megháromszorozódik.”

A vereségből kinövő forradalom és a császárság bukása alig változtatott pesszimizmusán. Amit az újságíró Theodor Wolff „minden forradalmak legnagyobbikának” látott, azt Rathenau csupán „érzékcsalódásnak”, „egy legyőzött hadsereg általános sztrájkjának”. Az események csak megerősítették korábbi véleményét: „mi, németek valójában semmit sem fogunk fel a politikai folyamatokból”, „a politikában a szláv parasztok színvonalán állunk”, azaz mindig valaki mást hibáztatunk… E sorokat 1919-ben írta, majd 1921 májusában újjáépítési miniszterként csatlakozott dr. Joseph Wirth kormányához, amely már a hatodik volt a weimari köztársaság rövid történetében.

Rapallo

Sebastian Haffner visszaemlékezése szerint „Sem előtte, sem utána nem produkált a weimari köztársaság olyan politikust, aki hozzá hasonló hatással lett volna a tömegek és az ifjúság fantáziájára. […] Ha nemzetközi konferencián vett részt, nyugodtak lehettünk: végre van valaki, aki megvédi Németország érdekeit. […] ezekről tárgyalt mindenki izgatottan az üzletekben és az újságosbódénál, mi, hatodikos gimnazisták pedig hajba kaptunk azon, hogy »zseniálisak«‑e Rathenau szerződései, vagy »zsidó népárulásnak« kell‑e őket tekinteni.”

A Wirth-kormány volt az első, amely a „teljesítési politika” megvalósításában látta fő feladatát. Az 1919-es versailles‑i békeszerződés leszögezte, hogy a világháborúért Németország viseli a felelősséget, ezért jóvátétellel tartozik a győzteseknek – összeget viszont nem jelölt meg, azt csak az 1921-es londoni konferencián állapították meg. Németországnak harminc év alatt 132 milliárd aranymárkát kellett fizetnie a szövetségeseknek: 52%-át a franciáknak, 28%-át a briteknek, a maradékot a többieknek. A német oldalon következetesen állították, hogy erre képtelenek. Berlin bonyolult játszmát folytatott: a „teljesítéssel” is bizonyítani akarta, hogy a jóvátételek törlesztése lehetetlen, előnyösebb szerződést akart letárgyalni, de mindezt úgy, hogy a német gazdaság ne omoljon össze. A jóvátételek paradoxona abban állt, hogy megalázó kötelezettségeket rótt a német államra, miközben aláásta ennek az államnak a stabilitását és legitimitását, amelyre nagy szükség lett volna a kötelezettségek teljesítése érdekében. Ekkor került a képbe Rathenau, mint a leginkább tárgyalóképes német, akitől azt várták, hogy megoldja a gordiuszi csomót: Wirth 1922 januárjában külügyminiszterré nevezte ki („mert senki mást sem találtak” – írta az édesanyjának, bocsánatát kérve, amiért el kellett vállalnia).

1922 áprilisában Genovában világgazdasági konferenciát rendeztek; David Lloyd George brit miniszterelnök szándékai szerint ott kellett megoldani a pénzügyi és gazdasági kérdéseket, ám az előjelek semmi jót nem ígértek: az amerikaiak el sem jöttek, a hajthatatlan franciák pedig kizárták a jóvátételek tárgyalását. Megérkeztek viszont a németeknél is tragikusabb helyzetben lévő Szovjet-Oroszország képviselői, s miután a nyugatiakkal nem lehetett megegyezni, Rathenau nehéz szívvel elfogadta Csicserin külügyi népbiztos ajánlatát; Európa két peremre szorított páriahatalma április 16-án, húsvétvasárnap aláírta a rapallói szerződést. Helyreállították a diplomáciai kapcsolatokat, megegyeztek a gazdasági együttműködésről, és kölcsönösen lemondtak minden pénzügyi követelésről. A szerződés okozta meglepetés, sőt döbbenet teljes volt, a konferencia gyakorlatilag felbomlott. „Szörnyen fölháborodtak a »győző« hatalmak!” – írta Bánffy Miklós, a Bethlen-kormány külügyminisztere, aki maga is tárgyalt Csicserin népbiztossal. Elismerően tette hozzá: „Rettentő ravaszul csinálták”. A „ravasz” Rathenau aligha érzett boldogságot, ő a nyugatiakkal szeretett volna megalkudni, de kényszerhelyzetbe került, és attól tartott, hogy végül a bolsevikok egyeznek meg a britekkel, Németország rovására. Ezzel nyilván újabb fekete pont került a bűnlajstromára: a judeo-bolsevizmus vádja. (Nem mellesleg: a Cion bölcseinek jegyzőkönyve című munka 1919-ben jelent meg német fordításban, táplálva az erőteljes antiszemitizmust, hozzájárulva a vereséget követő folyamatos bűnbakkereséshez.)

Bosszú

A külügyminiszter tehát a „vesztesek bosszújának”, a dühödt német szélsőjobboldal támadásának ideális célpontjává vált. Korántsem ő volt az első áldozat: egy statisztika szerint 1918–1922 között 376 politikai gyilkosságot követtek el Németországban, 354-et jobboldaliak, 22-őt baloldaliak; előbbiek átlagosan 4 hónap, utóbbiak 15 év büntetést kaptak. 1921 nyarán megölték Matthias Erzberger korábbi pénzügyminisztert, aki a megegyezéses béke híveként és az 1918. novemberi fegyverszünet aláírójaként lett a szélsőjobb gyűlöletének tárgya. (Gyilkosai Budapesten időztek, csak 1945 után állították őket bíróság elé.) A legkiterjedtebb terrorszervezetet, a bajor Organisation Consult jórészt a hadiflottájuktól megfosztott tengerésztisztek vezették, akiknek „a köztársaság szerencsétlenséget jelentett”. A bíróságok – „hazafias beállítottságukra” tekintettel – nemigen szabtak ki büntetést rájuk, a szervezettel magával egyáltalán nem foglalkoztak. (Bajorország 1919 után a szélsőségesek paradicsomának számított, Hitler mozgalma is Münchenből indult el.) Az O. C. azt akarta elérni, hogy a gyilkosságokat követő hatósági válaszlépések fegyveres hatalomátvételt, sőt akár polgárháborút provokáljanak ki, amelyet „nemzeti forradalomként” ünnepelhetnek. Rathenau likvidálására 1922 tavaszán adtak parancsot: mint zsidó milliomos, liberális értelmiségi, karizmatikus politikus, külügyminiszterként pedig a teljesítési politika híve a legkívánatosabb célpontnak számított. A „célpont” elutasította a rendőri védelmet, nap mint nap ugyanazt az útvonalat használta, így gyilkosainak nem volt nehéz feladatuk. A külügyminiszternek 1922. június 23-án a Reichstagban végig kellett hallgatnia ősellenségének, a kőkonzervatív Karl Helfferich volt császári pénzügyminiszternek karaktergyilkossággal felérő durva támadásait, majd késő este az amerikai nagykövet otthonában másik ellenfelével, a teljesítési politikát elutasító Hugo Stinnes nagyiparossal vacsorázott. Később néhányan úgy vélték, hogy Rathenau politikájának teljes átértékelését fontolgatta. Másnap, szombaton délelőtt nyitott gépkocsival indult Berlin-grünewaldi házából hivatalába. Egy másik autó követte, majd megelőzte, és a Königsallee egyik kanyarjában megállásra kényszerítette. Két gyilkosa öt lövést adott le rá, és a biztonság kedvéért egy kézigránátot is felrobbantottak – Rathenau perceken belül elvérzett. (Utóbb egyiküket tűzpárbajban ölték meg, másikuk öngyilkos lett.)

A külügyminiszter halálát követő gyász és országos felháborodás egy röpke pillanatra egyesítette a demokrácia híveit. Wirth kancellár gyászbeszédében kijelentette: „Az ellenség a jobboldalon áll”, és „egy nép sebébe csepegteti mérgét”. Törvényt fogadtak el a köztársaság védelméről, amelynek alapján a kormány 43 szélsőséges szervezetet tiltott be. A terrorszervezeteknek menedéket nyújtó Bajorország megfegyelmezéséhez azonban hiányzott az erő, a mérsékelt jobboldalnak a szélsőjobboldaltól való leválasztását továbbra sem sikerült elérni. Erről a kapcsolatról Rathenau korábban megállapította, hogy „a haldokló középosztály a legveszedelmesebb méreg, amely államrendszerünket fenyegeti. A hivatalnokok, katonatisztek és kisnyugdíjasok ma már képtelenek megélni a jövedelmükből, és a nyomor áldozatává válnak. Fiaik azonban, akiket konzervatív szellemben neveltek, cselekedeteikben is szélsőjobboldali reakcióssá alakulnak át.” Sebastian Haffner pedig leszögezte: „A rövid ideig tartó Rathenau-korszak megerősítette bennem 1918 és 1919 tanulságát: a baloldalnak semmi sem sikerül Németországban.”

A száz évvel ezelőtti véres események a mai Németországban is régmúltnak számítanak. Azonban egy friss feldolgozás (Florian Huber: Rache der Verlierer, A vesztesek bosszúja 2020.) arra figyelmeztet, hogy szélsőjobboldali radikálisok az 1990 és 2020 közötti harminc esztendő alatt 208 politikailag motivált gyilkosságot követtek el az országban, a nyomozó hatóságok viszont nem minden esetben álltak a helyzet magaslatán – esetenként a saját soraikban is megtűrtek szélsőségeseket.

2022

IV. Magyarország

23. Élet, hon, tér, foglalás

Fogalomtörténeti vázlat

Május 5-én Magyarországon kihirdették az 1939. évi IV. törvénycikket. Másnap Bethlen István gróf bejelentette, hogy lemond képviselői mandátumáról és visszavonul a közélettől (a kormányzó a felsőház örökös tagjává nevezte ki).‍¹ A mindössze tizenegy hónappal a véglegesnek mondott első után megalkotott, közönségesen második zsidótörvénynek nevezett törvénycikk hivatalos címe így hangzott: A zsidók közéleti és gazdasági térfoglalásának korlátozásáról. Az alábbiakban e pár évtized alatt jelentős pályát befutott elnevezés, a térfoglalás fogalomtörténeti hátterét próbálom megvilágítani, röviden kitérve olyan rokon fogalmakra, amilyen a honfoglalás, illetve az élettér (Lebensraum).

A térfoglalás szóösszetételre legelőször Tisza Kálmán korában bukkanhatunk, de még egészen esetlegesen. Egy Kolgyári C. Titusz nevű vagy álnevű szerző A zsidók világuralma: tanulmányvázlat a történet és a jelenkor vivmányai alapján címmel írt viccesnek ható pamfletet (1876), amelynek egy helyén már szerepel a „napról napra tért foglalnak” szókapcsolat. Ezután 1884-ben bizonyos Tóth Gáspár: A magyar conservativismus programja című rövid értekezésében megállapította: „A liberalismus uralma – a társadalmi öntevékenység jogosultságának tér foglalása [?] más eredményre nem is vezethet.” Majd Szentkirályi Albert Néhány szó politikai helyzetünkről című írásában a k. u. k. hadseregről így vélekedett: „Ha annyi polgár szolgálna, mint tiszt a hadseregben, amennyire az elkülönített magyar hadseregnek szüksége volna. Teret kellene tehát foglalni itt is a nemzetnek, másként ezen célt el nem érhetjük soha.” Ezeket azonban egyszeri, esetleges előfordulásoknak tekinthetjük.

Fajsúlyosabbnak látszik a „térfoglalás” kifejezés Beöthy Zsoltnak a millenniumra kiadott nevezetes A magyar irodalom kis-tükre című, számos kiadást megért művében. S éppen annak bevezetőjében, a magyar nemzetkarakterológiát képszerűen megjelenítő „volgai lovas” motívumot követően. (A párduckacagányba öltözött, nyugodt, magányos turáni harcos alakja a puszták erejét testesítette meg.) Ám önmagukban „[a]z egyesek személyes vitézsége, az összetartozás erős érzése nélkül nem lett volna elegendő a kis nemzet védelmére, térfoglalására és fenntartására.”‍² Látható, hogy a kifejezés itt még általában a magyarsághoz kapcsolódik, amúgy pedig eléggé fölösleges, a mondat e nélkül is értelmes volna, megállna. Ám alig három év múlva a kor egyik leghatásosabb antiszemita munkája már megalapozta a zsidó térfoglalás tételét. Petrássevich Géza 1899-es pamfletjének (Magyarország és a zsidóság) második fejezete A zsidók térfoglalása és helyzete címet viseli, s „a magyarországi zsidóság legújabb történetét úgy mutatja be, mint folyamatosan zajló háborút, amelyben a zsidóság elfoglalja a keresztény – gazdasági, társadalmi, politikai és kulturális – hadállások nagy részét”.‍³ Úgy tűnik, hogy ezekben a századforduló körüli években a térfoglalás bevett fordulattá vált, amely jórészt – noha korántsem kizárólagosan – már a zsidókhoz, sőt a „zsidósághoz” kapcsolódott, de még nem okvetlenül negatív értelemben.‍⁴ Zay Miklós gróf igen érdekes írása (1903) szintén „a zsidók térfoglalásának okát” boncolgatta, de egészen semleges értelemben, mondhatni inkább jóindulatúan.‍⁵ Ugyanakkor – egy évtizeddel később – Miklóssy István tanár azzal kezdte antiszemita pamfletjét (Keresztény magyar népünk gazdasági romlása), hogy „könyvünk nem a zsidóság ellen általában, hanem csakis aránytalan nagy térfoglalásukra való figyelmeztetésül íródott”.‍⁶ A térfoglalás – természetesen – csakis aránytalanul nagy lehetett. Amikor (1911 végén) Ignotus a Nyugat hasábjain – a gúny fegyverét is alkalmazva – reagált Horváth Jánosnak a folyóirat magyartalanságát illető vádjaira, már magától értetődő természetességgel használta az elterjedt kifejezést. „Nem titkolja [ti. Horváth János], hogy idegen származású félmagyar emberek kezdvén teret foglalni az irodalomban, rajthagyják kezük nyomát […] a magyar irodalmi nyelven. Nem hiszem, hogy az idegenek fájnának neki, de az idegenségük fáj. Nem hiszem, hogy térfoglalásuk bántaná, de bántja a nyújtózkodásuk, bántja és faji önérzetében sérti, hogy a jövevények szűknek merik találni a formákat, melyek a fajmagyar géniusz számára eddig elegendőek voltak.”‍⁷ Horváthot – mint ismert – nem tudta meggyőzni: egy 1912 körül keletkezett (de évtizedekkel később publikált) kéziratában a jeles irodalmár azt fájlalta, hogy „az a magyarság, melynek fajisága nehéz küzdelmek után végre teljes kifejezésre és uralomra [!] jutott az irodalomban, nemcsak megdöbben, hanem küzd azon lehetőség ellen, hogy egy, az övétől eddig teljesen idegen fajiság szorítsa őt le irodalma kizárólagos uralmáról…”‍⁸

Azért még az 1910-es években is akadnak példák a térfoglalás szó más értelmű használatára, sőt akár pozitív jelentésére. Prohászka Ottokár püspök „a mélyebb vallásosság térfoglalását” sürgette; Wlassics Tibor báró pedig A nők térfoglalása és a választói jog címmel szólt hozzá az első világháború alatti választójogi reform kérdéséhez.‍⁹ (Wlassics felvetése annyiban kapcsolható a zsidóproblémához, hogy ő is egy hátrányos helyzetéből éppen kilépni készülő rétegről gondolkodott.)

Wlassics cikke már 1917-be visz, a Huszadik Század nagy zsidókérdés-vitájának évébe. Ha igaz a feltételezés, hogy a hazai antiszemitizmus minden addiginál erősebb hulláma már 1916–1918-ban elindult, akkor ennek az utolsó háborús évek szóhasználatában is tükröződnie kell. Valóban, immár közhellyé vált a zsidók térfoglalása, amellyel a „keresztény Magyarország” önvédelmét, a „hungarizmus” programját kell szembeszegezni – amint azt elsősorban Prohászka Ottokár követelte.‍¹⁰ A zsidó térfoglalás persze mindenekelőtt a magyar középosztály, a nemzeti intelligencia „tervszerű kicserélését” jelentette – a mérsékelt konzervatív Radisics Elemér már könyvecskéjének címében is megfogalmazta, hogy itt ugyanannak az éremnek két oldaláról van szó: A magyar középosztály jövőjéről – Tekintettel a zsidóság térfoglalására.‍¹¹ Végül, már a nagy kataklizmák után, a statisztikus Kovács Alajos is bevette híres-hírhedt művének címébe: A zsidóság térfoglalása Magyarországon (1922). Az ő nem túlságosan terjedelmes könyve egyébként a következő minősítéseket tartalmazza: „megszaporodás”, „befészkelés”, „elözönlés”, „elfoglalás”, „hatalmába kerítés”, „jogok kierőszakolása”, „rányomja (a maga magyartalan, anyagias, érzéki és kozmopolita stb.) bélyegét”, „kihasználás”, „előrenyomulás”, „vezetés magához ragadása”, „életerő elszívása”, „visszaszorítás” (ti. a magyar fajé), „ráfekszik” (irodalmi és szellemi életünkre) stb.‍¹²

Vajon miért lett a térfoglalás a legvonzóbb, a legsikeresebb, a vádak rokon értelmű sztereotípiái közül a befutó? Nem lehetetlen, hogy a honfoglalás szóhoz való hasonlósága miatt – ami paradoxon, mert e kettő nyilvánvalóan ellentétes képzeteket keltett. (Mellesleg a legfontosabb katolikus napilap, az Alkotmány 1918. augusztus 18-án Az új honfoglalás címmel közölt vezércikket a zsidó veszedelemről, de ez a szóhasználat nem gyökeresedett meg, hiszen a magyarnak „hona” van – az idegennek csak „tere”.) A – más nyelvekre szinte lefordíthatatlan – honfoglalás kifejezés 1860 körül, a neoabszolutista rendszer bukása idején terjedt el a magyar nyelvben; maga a „hon” pedig a 18. század végi nemesi-nemzeti ellenállás korában. Szalay Lászlónál és Horváth Mihály korai műveiben még hiába keresnénk: Az ország elfoglalása Árpád fejedelem alatt (Horváth Mihály, 1842); A magyar nép „új hazát szerzett magának” (Szalay László, 1852).‍¹³ De Horváth Mihály 1860-ban már honfoglalást említ – igaz, még vannak „honalkotó magyarok”, „honalkotó vezérek”, és az 1861-es Czuczor–Fogarasi-féle szótár is ismeri a honfoglalást.‍¹⁴ Azóta megkérdőjelezhetetlenül jelöl egy folyamatot, illetve egy korszakot, jelzi azt az igényt, hogy egy nép (esetleg: nemzet) természetes módon birtokba vette a világnak csakis őt megillető darabját.

A térfoglalás már jellegzetesen az 1900 körüli imperialista-rasszista korszak terméke és tükre: az idegen nép (esetleg: faj) elfoglalja azt a teret, amely valójában egy másik – felsőbbrendű vagy őslakos – népet, fajt illetne meg. Mert a tér (kizárólagos) birtoklása jó és szükséges; ideális esetben minden térhez tartozik egy kitüntetett nép és minden néphez egy kitüntetett tér. Talán az sem véletlen, hogy egyik esetben sem hódítás történik, hiszen a magyarság csak birtokba veszi azt, ami egyébként természet adta módon eleve az övé – a zsidóság viszont nem képes hódítani, nem férfiasan, nem fegyverrel veszi el a magáét, hanem mintegy leplezve, orvul, „belülről” foglalja el, ami ellen a felkészületlen áldozat így nem is védekezhet. A térfoglalás tézise egyébként kiváló példája a gyökeresen ellentétes társadalmi narratívák keletkezésének: amit egyik oldalon a kisebbség sikeres integrációjának és asszimilációjának megannyi pozitív jeleként tartottak számon, azt a másik oldalon káros és megengedhetetlen térfoglalásként értelmezték, és az egyensúly helyreállítását követelték.‍¹⁵

A német Lebensraum-elmélet is a 19. század végén keletkezett (megalkotója az 1904-ben elhunyt Friedrich Ratzel volt, de Hitlerhez számos közvetítőn át jutott el), majd Németország világhatalmi igényeivel együtt terjedt és izmosodott. Annak érdekében, hogy a faj egészséges maradjon, állandóan növelnie kell az elfoglalt teret, s az összefüggés fordítva is igaz: az élettér növelése a faj egészségének, életrevalóságának a jele.‍¹⁶ Ez a szociáldarwinizmusra emlékeztető szóösszetétel mintegy egyesítette a geopolitikát a faji felsőbbrendűség gondolatával. Az első világháború katasztrófája nyomán az élettér összeszűküléséről, zsugorodásáról (Schrumpfung) írtak, majd jelentős sikert aratott bizonyos Georg Schreiber értekezése – A szellemi munkás élettere –, amely az értelmiségi pályák bezáródására, a „szellemi proletárok” presztízsének süllyedésére reagált.‍¹⁷

Nálunk a „numerus clausus”-ként ismert 1920-as törvény képviselőházi tárgyalásán a térfoglalás tézisét – a túlprodukció, a túltengés és az elhatalmasodás mellett – olyan antiszemita szónokok vették elő, mint Prohászka Ottokár, Milotay István, Hegedűs György vagy Dánér Béla. A javaslat előadója szerint „mélyenjáró és igazán magas elvi színvonalon folyó” vitában uralkodóvá vált a vélemény: a zsidóság térfoglalásával megbomlott társadalmi egyensúlyt állami beavatkozással kell helyreállítani.‍¹⁸ Ugyanez a törekvés köszönt vissza közel két évtizeddel később, az ún. első zsidótörvényben, amelynek hivatalos címe A társadalmi és gazdasági élet egyensúlyának hatályosabb biztosításáról volt. A törvényt ellenző Apponyi György gróf tisztességesebbnek tartotta volna, ha a törvényjavaslat címét így változtatják meg: Intézkedések a zsidóságnak a magyar társadalmi életben való térfoglalása ellen.‍¹⁹ Még nem tudhatta, hogy az lesz a soron következő törvény. Mindenesetre a törvénycikket szokatlanul hosszú indoklás vezette be, amely – egyebek mellett – leszögezte: „A zsidóság hatalmas gazdasági térfoglalásához természetes következményképpen csatlakozott térfoglalásuk az összes értelmiségi pályákon, a sajtóban és az előadó-művészetekben”. Továbbá, hogy „A zsidóság erősödő térfoglalásának sem a háború, sem a háború után az országra szakadt nemzeti, társadalmi és gazdasági válságok sorozata sem vetett gátat.” – mi több, az még erősödött is.‍²⁰ Az indoklás szövegében ezután még ötször fordul elő a térfoglalás szó. A parlamenti vitában aztán az „elzsidósodás”, sőt (Rajniss Ferencnél) a „zsidókrácia” szófordulatok is előkerültek.‍²¹ Ehhez képest feltűnő, hogy a „térfoglalást” a címében is megfogalmazó második zsidótörvény rövid indoklásában térfoglalás helyett inkább a német „Verjudung”-nak megfelelő „elzsidósodás” szerepel.

A náci Németországban ekkor már kötelező iskolai és egyetemi tárgyként tanították a geopolitikát, amelynek középpontjában az élettér állt. 1938-ban adták ki a vonatkozó alapművet, Adalék a Nagynémet Birodalom tér- és emberelrendezésének átalakításáról (Beitrag zur Neugestaltung der Raum- und Menschenordnung im Grossdeutschen Reich) címmel.‍²² A német diákoknak meg kellett tanulniuk, hogy „[a] nemzeti szocialista politika értelme az élettér biztosításának vaskövetelménye” és „[a]hhoz, hogy Németországnak megfelelő életteret megteremtsük, fel kell számolni azt a kárt, amelyet a haszontalan népesség [az adott területen] okoz.”‍²³

2008

V. Történelemtanítás

32. „Akinek rossz a fegyvere…”
Interjú 2014-ből

A Budapesti Fazekas Mihály Gyakorló Általános Iskola és Gimnázium vezetőtanára, számos tankönyv és több monográfia szerzője. Néhány héttel ezelőtt jelent meg 1914, a nagy háború száz éve – személyes történetek című kötete, amelyben az első világháborút mutatja be új megközelítésben. Bihari Péterrel erről a kötetről és pályájáról beszélgettünk.

Szőts Zoltán Oszkár / Újkor.hu: Hogyan kezdtél érdeklődni annak idején a történelem iránt? Hogyan lettél történész?

Először is, én elsősorban gimnáziumi tanár vagyok, nem történész. Egyke gyerek voltam, ezért sokat voltam egyedül, így sokat olvastam. Nagyapám felolvasott nekem kisebb koromban Kinizsi Pálról, illetve az Egri csillagokból, ez indított ebbe az irányba, aztán később egyre több ilyen tárgyú könyvet olvastam. Mint minden fiút, engem is érdekelt a második világháború – de nem az első, még véletlenül sem. Gimnazista koromban már kicsit tudatosabban olvastam, és el is dőlt, hogy ebbe az irányba menjek tovább. Angolos voltam, így történelem-angolra jelentkeztem. Ez Pesten nem indult, így Szegedre, a JATÉ-ra vettek fel 1975-ben. A Hódmezővásárhelyen abszolvált katonai szolgálat után úgy éreztem, hogy nem akarok Szegedre járni és akkor átnyergeltem – már nem tudom, milyen indíttatásból – a történelem-filozófia szakra. Utóbbit sohasem éreztem igazán magaménak, nem voltam elég jó benne. Korábban kötelező volt tartanom Bevezetés a filozófiába, illetve még régebben Világnézetünk alapjai című órákat, de nem igazán szerettem, és örülök, hogy – mivel nagyon jó filozófia szakos tanárunk van a Fazekasban –, már nem kell ezzel foglalkoznom.

Egyetemi éveid alatt tudatosan középiskolai tanárnak készültél vagy menet közben alakult ki?

Menet közben. Ahhoz, hogy bent maradjak az egyetemen, be kellett volna dolgoznom magam már hallgatóként valamelyik tanszékre, de ezt nem tettem. Gyakorlótanításra az akkor Ságvárinak hívott Trefortba kerültem, ahol egy egészen kiváló – sőt, a legjobb, akihez valaha szerencsém volt – történelemtanár keze alatt dolgoztam. Őt Máthé Pálnak hívták, Gyapay Gábor tanítványa volt. Megtetszett, hogy valaki ilyen jól tud történelmet tanítani, és akkor azt gondoltam, hogy milyen jó lenne, ha én is ilyen jól tudnám ezt csinálni. Kutatóként egyetlen helyre hívtak, az akkori Párttörténeti Intézetbe, de azt a feltételt szabták, hogy lépjek be a pártba, amitől húzódoztam és inkább nemet mondtam.

Viszont a Trefortban sikerült ottmaradnod a gyakorlótanítás után is.

Nagy megtiszteltetés volt, hogy felajánlották, hogy maradjak ott történelmet, filozófiát („világnézetünket”) tanítani. Ezt mondjuk nem nagyon szerettem, ráadásul én lettem a KISZ-összekötő tanár, mert még akkor volt ilyen, ami elég gáz volt egyébként. Szerencsére a Trefort akkor egy elég laza és liberális iskolának számított, tehát nem sokat piszkáltak emiatt. A KISZ tényleg az utolsókat rúgta. Egyszer kaptam valami KISZ-bizottságtól egy levelet, és a borítékban nem volt semmi. Máthé tanár úr meg is jegyezte, hogy ez esetben a tartalom és a forma tökéletesen fedi egymást.

Mondtad, hogy szerettél volna írni. Írsz is, például több tankönyv is kikerült a kezed alól. Hogyan kezdtél tankönyvírással foglalkozni?

A rendszerváltáskor jött a lehetőség. Abban az időszakban mindent másképp akartak tanítani, de nem volt semmi, amihez nyúlni lehetett. Eleget bosszankodtam azon, hogy a változás alatt sokan azt értik, hogy az 1917 utáni tananyagban minden rossz, előtte meg minden jó, és amit addig az időpontig tanítottunk, az rendben van, ami meg utána jön, azt mind ki kell dobni. Akkor írtam egy tankönyvet, ami végül is már mindegy, hogy miért, de nem lett „hivatalos” tankönyv, így az lett a címe, hogy A 20. század története fiataloknak. Nem tudom, hogy azóta írtam‑e jobb tankönyvet vagy nem, de ez nagyon sikeres volt. Szinte abszolút nem volt versenytársa, és állítólag, a Történelemtanárok Egylete szerint a diákok pad alatt olvasták – ezt mondták nekem.

Az írást folytattad és a tudománnyal is komolyan foglalkozol, hiszen 2005 óta megvan a PhD-fokozatod. 2008-ban jelent meg a Lövészárkok a hátországban című köteted, ami a disszertációdra épül. Mondtad, hogy a második világháború érdekelt korábban. Hogyan fordultál az első világháború felé és hogyhogy olyan mélyen fordultál felé, hogy egy doktori disszertációt is megírtál belőle?

Csupa nehéz kérdés. Tulajdonképpen háromszor kezdtem valamit, miközben sosem szakadtam el a történelemtudománytól. Először történelemtanár voltam és abból valameddig eljutottam. Utána tankönyvekkel foglalkoztam, tankönyvszerző lettem, sőt tankönyvsorozatot is csináltunk, és aztán onnan ment ez át valami tudományos dologba. Engem mindig nagyon érdekelt az – ami mindenkit –, hogy hogyan lett Magyarország ilyen, hogyan vált ellenséges táborok és bozótharcok színhelyévé? És a megoldást valahol a XX. század elején kellett keresni. Ez már egyetemista koromban szöget ütött a fejembe, először Gergely András tanár úrral beszéltem róla. Amikor kimentem az NDK-ba németül tanulni, az első könyv, ami a kezembe került erről szólt. A hírneves Jürgen Kocka társadalomtörténész kötete volt, a német hátországot mutatta be nagyon színvonalasan, kicsit marxista módon. Bosszankodtam, hogy nálunk ilyen miért nincs? Úgy éreztem, hogy itt van egy hiány. A világháború mindenütt közös tapasztalat, lehet közösen elemezni. Ráadásul döntő pontnak tűnt Magyarországon a különböző szekértáborok kialakulásában. Amikor a CEU-ra mentem, akkor adódott, hogy ez legyen a téma, mivel ez a disszertáció ott készült, angol nyelven.

Azért választottad tehát ezt, mert nemzetközi megközelítésben gondolkodtál?

Nem. Azért választottam, mert megtudtam teljesen véletlenül, hogy csinálnak ilyen kurzusokat és erre lehet jelentkezni, ha az ember elég ügyes és elég jó ajánlói vannak. Másrészt ösztöndíjjal támogatták, hogy tanuljak, és mivel három gyerekem van, ez fontos szempont volt. A Fazekasból szabadságoltak és annyi pénzt kaptam, amennyit a tanítással kerestem volna, és mindezért semmi mást nem kellett csinálnom, mint azzal foglalkozni, amit szeretek, tehát ez egy kivételes időszak volt.

Amióta megszerezted a doktori fokozatot, azóta könnyebb lett az életed, vagy a tanítást nem befolyásolta?

Egy picit több lett a fizetésem, aztán most megint kevesebb lett, mert ugye a pedagógus 1. kategóriába kerültem, és innen aligha fogok tudni kimászni. Abból a szempontból viszont igen, hogy ide-oda elhívnak konferenciákra vagy beszélgetni. Ebben a műfajban eddig a legnagyobb siker az volt, hogy 2013 őszén eljutottam egy fontos konferenciára a Columbia Egyetemre, ahol én voltam az egyetlen olyan magyar résztvevő, aki előadást is tartott. Izgalmas volt, hogy a legnagyobb egyetemekről jött neves „történész-sztárok” között ott volt a Fazekas Gimnáziumból csekélységem is.

Hozott valamilyen új tudományos felismerést ez a PhD?

Nyilván nem mondhatom, hogy alapvetően átalakította az addigi tudásunkat. Mégis, három dolgot tisztázott, legalábbis számomra. Az első, hogy a fordulat 1916 második felére tehető, akkortól vált totálissá a háború, és akkortól romlott el minden Magyarországon. A második annak megerősítése, hogy a zsidókérdés, illetve az antiszemitizmus döntően középosztály-probléma volt, a háború alatt még sokkal jobban, mint addig. A harmadik, hogy a zsidóellenes vádak mindegyike szépen belesimult a háború előtti vádak és sztereotípiák rendszerébe.

Nemrég jelent meg az 1914. A nagy háború száz éve. Személyes történetek című könyved, ami azért is nagyon fontos kötet, mert „a Galántai” óta nem jelent meg egy szerzős magyar monográfia az első világháborúról. A könyvedben az események felvázolása mellett rengeteg személyes történetet is bemutatsz. Ezeket levéltári kutatásokból, sajtóból vagy más forrásból szedted össze?

Levéltárból nem nagyon sok, abból annyi van benne, amennyi a PhD-hez feltétlenül kellett. Ez a szűk magyarországi hátországot jelenti. Sajtóból is van valamennyi, de nem túl sok. Fő forrásomként a másodlagos irodalom szolgált. 2011-ben pár hónapig az Egyesült Államokban tanítottam, egyébként életemben először és utoljára egyetemen. Mivel szokatlanul kevés órám volt ahhoz képest, amennyi itthon van, az is rendkívül kellemes időszak volt. Mit lehet csinálni egy kisvárosban egyedül? Sokat olvastam az egyetem igen jeles könyvtárában, ami amúgy a negyvennegyedik legnagyobb könyvtár Amerikában. Rengeteg dolog megvolt kézikönyvtárban, amit itthon sehogy, vagy csak nagyon nehezen lehetett volna összeszedni.

Lényegében mindent integráltál ebbe a könyvbe, amit ott találtál, vagy van még olyasmi, amit meg fogsz írni abból az anyagból?

Azt gondolom, nagyobb lélegzetűt már nem fogok ebből írni. Pár kisebb cikket publikáltam itt-ott, de nem hiszem, hogy én ebben komoly kutatást végzek még. Nincs is sok időm egyébként. Hetente ötször bent vagyok az iskolában. Néha el tudok menni könyvtárba, de azt nem tudom megcsinálni, hogy minden nap – mint egy rendes igazi történész – beüljek, végignyálazzam az iratokat és megtaláljam a 100 folyóméterben azt a tíz centit, ami nekem kell.

Két nemzetközi konferencián jártál idén. Hogyan látod a magyar első világháborús kutatás helyzetét az európain belül?

Nem látom nagyon erősnek. Van egy-két nagy öreg – Hajdu Tibor, Szabó Dániel, Pollmann Ferenc – akikről azt gondolom, hogy bármelyikük megírhatta volna azt a könyvet, amit én, lehet, hogy akár még jelentősebbet is. Van egy csomó nagyszerű fiatal, akik részdolgokban rengeteget tudnak, de hogy valaki egy olyan alapdolgot letett volna az asztalra, nem látom, de lehet persze, hogy még le fog. Az meg kifejezetten bosszant, ha azt hallom, hogy ugyan nem tudjuk, hány magyar halt meg az első világháborúban, még csak közelítő számaink sincsenek, merthogy utoljára a 20-as években próbáltak erről valamit összerakni, de a Hadtörténetiben már számolják. Kicsit lassan számolják, nem tudom, ez hogy van.

Az idei köteted mennyiben épül a korábbiakra, azaz a 2002-ben megjelent Németek. 2000 év Európa közepén című könyvedre és a Lövészárkok a hátországbanra?

Mindkettőre épül, sőt, a tankönyveimből is sokat felhasználtam. Mindig a német történelem érdekelt legjobban, mivel alapvető fontosságúnak tartom Európa egésze szempontjából. Ebben a világháborús könyvben is kicsit túlteng a német anyag ahhoz képest, amennyi francia vagy orosz, vagy más van benne. A Németország történetéről szóló könyvet a CEU‑s időszakban írtam. Nagyon szerettem a témával foglalkozni, de ez sem alapkutatásokra, inkább olvasmányokra épült. Rengeteg olyan gondolat fogalmazódott meg bennem akkor, amelyet ebben a könyvben is felhasználtam. Örülnék annak, ha ezt a régebbi könyvet újra kiadnák, és remélem, lesz olyan kiadó, amelyik egy korszerűbb, modernebb, színesebb, bővebb változatát felkarolja majd, és kijöhet a hatvanadik születésnapom körül.

Mi az, ami elsősorban érdekel az első világháborúval kapcsolatban, mi az, amit meg akartál mutatni a kötetedben?

Utólag jöttem rá Pollmann Ferenc barátom és lektorom szavaiból, hogy mi lehetett az, ami engem a világháborús könyvben érdekelt valójában, és ez az, hogy milyen volt a világ 1914 előtt, milyen 1918 után, és mi a kettő között a különbség?

Tehát lényegében érdekelt a bemenet és a kimenet, a háború pedig egy kicsit fekete doboz jellegű?

Nem, nagyon érdekeltek az emberi tapasztalatok és hogy ezek milyen sokfélék, de kaptam egy ilyen kimondatlan-kimondott szemrehányást, hogy „jó, hogy te most leírtad, hogy ezzel meg azzal mi volt, de mi jön ki ebből, milyen általános tapasztalat?” Végül is egyetértek azzal, hogy sok általánosítható dolog nem jött ki, de úgy gondolom, hogy az első világháborút ilyen nagy közös nevezőre nem lehet hozni. Abból talán valamit mégis megtudunk, hogy mit gondoltak az emberek, milyen világban élnek ’14 előtt és miket gondoltak ’18 után. Persze ez is nagyon nagy általánosítás, de azt gondoltam, ha végigolvassa valaki a könyvet, valamiféle benyomása keletkezik.

Ha már arról beszélünk, hogy a történelem alulnézetből, hogyan látod, hogy az emberek mentalitásában milyen változást hozott az első világháború?

Talán kicsit közhely, de bennem úgy él az első világháború előtti Európa, hogy minden feszültsége és baja ellenére az úriemberek világa volt, ahol fontos volt az adott szó, és lehetett is adni rá. Anyai nagyapám, akit jól ismertem, 1896-ban született, 1915-ben hívták be katonának, részt vett a Bruszilov-offenzívában, fogságba is esett, tehát átélte ezeket az éveket. Tipikus korrekt polgárember volt. Látszott, hogy felnőtt valamilyen világban, vannak szilárd értékei, ha mond valamit, azt komolyan gondolja, ha a másik mond valamit, azt meghallgatja és az ember csak csodálkozik, hogy 1918 után, 1945 után vagy napjainkban mennyire nem ilyen a világ. Nem érzem magam avítt embernek, de néha nehezemre esik tudomásul venni, hogy a dolgok ma nem így működnek, hogy még a „papír” sem számít semmit.

Tehát úgy gondolod, hogy az úriemberség szűnt meg a világban az első világháborúval?

Igen, leszámítva egy-két szerencsés országot, mint például Anglia. Közép-Kelet Európában azonban a polgári világ megszűnt, és biztos, hogy ebben a háborúnak, az utána jövő zűrzavarnak és különböző izmusoknak, szélsőségeknek nagy szerepe van. Tehát az a nagyon pici kis polgári társadalom elenyészett, ami itt egyáltalán létezett, és ez kevéssé boldogító, amin egy éve elhunyt barátunk, Bächer Iván is gyakran kesergett.

A különböző szélsőségek mennyire vezethetők vissza szerinted az első világháborúra?

Abszolút. Ezzel se mondok nagyot, de előtte úgy léteztek ezek az elméletek, mint valamilyen szélsőséges dolgok. Ha csak Hitlert veszed, senkinek se jutott volna eszébe 1910-ben, hogy egy ilyen fura, hóbortos alak Németország kancellárja lehet valaha és embermilliók sorsáról dönthet. Ezt még sokakról el lehet mondani. Nyilván nem egyenes nyilak vezetnek, de azért a háborús tapasztalat, és az erőszak fontossága itt gyökerezik. A háború ebben is katalizátorként hatott. A mentalitásbeli változásoknak nagyon komoly anyagi alapjai vannak. Emberek százezrei ahhoz voltak szokva, hogy a cselédlány behozza a levest, a főzeléket hússal, aztán a tésztát, végül a kávét és ez a dolgok normális rendje és menete. A háború után nemhogy négyfogásos ebéd, de cselédlány sem volt, ami ugye mindennek a teteje. A középosztály és a polgári világ erősen megrendült Közép-Európában. A nemzetiségi kérdés és a nacionalizmus előretörése ilyen körülmények között természetes volt.

Hivatkozott szakirodalom

M. M. T. 2024

Machiavelli: A fejedelem (ford. Lutter Éva)

Machiavelli: A háború művészete (ford. Majtényi Zoltán)

Machiavelli: Beszélgetések Titus Livius első tíz könyvéről (Discorsi, ford. Lontay László)

Montesquieu: A rómaiak nagysága és hanyatlása (ford. Szávai János)

Montesquieu: A törvények szelleméről (ford. Csécsy Imre, Sebestyén Pál)

Montesquieu: Perzsa levelek (ford. Rónay György)

Tocqueville: A régi rend és a forradalom (ford. Hahner Péter)

Tocqueville: Az amerikai demokrácia (ford. Ádám Péter és további hét fordító)

Tocqueville: Emlékképek 1848-ról (ford. Ádám Péter)

1918: Összeomlás, tőrdöfés

W. Abeslshauser–A. Faust–D. Petzina: Deutsche Sozialgeschichte 1914–1945. Ein Lesebuch. München, 1985.

Holger Afflerbach: Auf Messers Schneide. Wie das deutsche Reich den Ersten Weltkrieg verlor. München, 2018.

Prinz Max von Baden: Erinnerungen und Dokumente. Berlin und Leipzig, 1927.

Berkeszi István: Kataklizma. Berkeszi István első világháborús naplója. Békéscsaba, 1989.

Bihari Péter: 1914. A nagy háború száz éve. Budapest, 2014.

Bihari Péter: Lövészárkok a hátországban. Budapest, 2008.

Bihari Péter: Németország és a németek. 500 év Luthertől Merkelig. Budapest, 2017.

Stephen Broadberry: World War I: Why the Allies Won? In: Stephen Broadberry and Mark Harrison (eds.): The Economics of the Great War. London, 2018. 77–83.

Csunderlik Péter: A „vörös farsangtól” a „vörös tatárjárásig”. Budapest, 2019.

Csunderlik Péter: Radikális, szabadgondolkodók, ateisták. A Galilei-kör története (1908–1919). Budapest, 2017.

Gerald D. Feldman: Army, Industry and Labor in Germany 1914–1918. Oxford, 1992.

Wilhelm Deist: Verdeckter Militärstreik im Kriegsjahr 1918? In: W. Wette (Hg.): Der Krieg des kleinen Mannes. Eine Militärgeschichte von unten. München, 1992.

Dr. Dietz Károly: Októbertől márciusig. Emlékirataim. Budapest, 1920.

Robert Gerwarth: The Vanquished. Why the First World War Failed to End, 1917–1923. London, 2016.

Martin Gilbert: The First World War. London, 1995.

Glaise-Horstenau: Ein General in Zwielicht. Die Erinnerungen Edmund Glaises von Horstanau. (Hg.: Peter Broucek). Wien–Köln–Graz, 1980.

Gömbös Gyula: Válogatott politikai beszédek és írások (szerk. Vonyó József). Budapest, 2004.

Gustav Gratz–Richard Schüller: Die wirtschaftliche Zusammenbruch Österreich–Ungarns. Wien, 1930.

Wilhelm Groener: Lebenserinnerungen. Stuttgart, 1957.

Sebastian Haffner: Egy német története. Budapest, 2005.

Hajdu Tibor: 1905. Az utak szétválnak. Világosság XL. 1999. 3.

Hajdu Tibor–Pollmann Ferenc: A régi Magyarország utolsó háborúja. Budapest, 2014.

Holger Herwig: The First World War. Germany and Austria-Hungary 1914–1918. London, 1996.

Adolf Hitler: Harcom. Budapest, 1943.

Christoph Jahr: Gewöhnliche Soldaten. Desertion und Deserteure im deutschen und britischen Heer 1914–1918. Göttingen, 1998.

Jászi Oszkár: Magyar kálvária – magyar föltámadás. Budapest, 1989.

Jászi Oszkár: Válogatott levelei (szerk. Litván György és Varga János). Budapest, 1991.

Karinthy Frigyes: A feleségem beszéli. Budapest é. n. [1918.]

Kosztolányi Dezső: Füst. Hírlapi cikkek 1914–1920. (szerk. Réz Pál). Budapest, 1970.

Kozma Miklós: Összeomlás 1918–19. Budapest, 1933.

General Ottokar Landwehr: Hunger. Die Erschöpfungsjahre der Mittlemächte. 1917/18. Zürich–Leipzig–Wien, 1931.

Anton Lehár: Erinnerungen. Gegenrevolution und Restaurationsversuche in Ungarn 1918–1921. Wien, 1973.

Maurice Paléologue: A cárok Oroszországa az első világháború alatt. Budapest, 1982.

Heinrich graf Lützow: Im diplomatischen Dienst der k. u. k. Monarchie. Wien, 1971.

Wolfram Pyta: Hindenburg: Herrschaft zwischen Hohenzollern und Hitler. München, 2009.

Révész Tamás: Nem akartak katonát látni? Budapest, 2019.

Romsics Gergely: Mítosz és emlékezet. A Habsburg Birodalom felbomlása az osztrák és a magyar politikai elit emlékirat-irodalmában. Budapest, 2004.

August Skalweit: Die deutsche Kriegsernährungswirtschaft. Berlin, 1927.

Robert Skidelsky: John Maynard Keynes. New York, 2005.

David Stevenson: 1917. War, Peace and Revolution. Oxford, 2017.

David Stevenson: With our backs to the Wall. Victory and Defeat in 1918. Cambridge, Mass. 2011.

Stromfeld Aurél: Mi okozta a központi hatalmak katonai összeomlását 1918 őszén? Szocializmus XII. 1922. 3.

Teleki Pál gróf: Európáról és Magyarországról. Budapest, 1934.

Tokody Gyula (szerk.): A budapesti német főkonzulátus jelenti: Az 1918-1919-es forradalmak és az ellenforradalom német diplomáciai iratok tükrében. Budapest, 1989.

Mark Thompson: The White War. Life and Death on the Italian Front 1915–1919. London, 2008.

Alexander Watson: Acélgyűrű. Németország és az Osztrák–Magyar Monarchia az első világháborúban (1914–1918). Budapest, 2016.

J. Robert Wegs: Transportation: The Achilles Heel of the Habsburg War Effort. In: East Central European Society in World War I. (eds. Béla K. Király and Nándor F. Dreisziger, Albert A. Nofi). Boulder, 1985. 117–134.

Jay Winter: The Breaking Point: Surrender 1918. In: Holger Afflerbach and Hew Stratchan: How Fighting Ends. A History of Surrender. Oxford, 2012. 299–309.

A nemzetgyűlés és a bűnbakok (1920–1922)

Az 1920. évi február hó 16-ára hirdetett Nemzetgyűlés Nyomtatványai. Naplók, I.–XVII. kötet. Digitalizált formában: »library.hungaricana.hu«

Magyar Törvénytár. 1920. évi törvénycikkek. Budapest: Franklin Társulat, 1921.

Magyar Törvénytár. 1921. évi törvénycikkek. Budapest: Franklin Társulat, 1922.

Andrássy Gyula gróf: A belpolitikai helyzet. Új Magyar Szemle, I. évf. 1920. május–július, 317–327.

Bajcsy-Zsilinszky Endre és a Szózat. Szerk. Zétényi Zsolt. Budapest: IdőJel Kiadó, 2022.

Berzeviczy Albert: Nemzeti katastropháink. Budapesti Szemle 182. köt. 520. sz. 1920. április, 65–74.

Berzeviczy Albert: Búcsú a Monarchiától. Berzeviczy Albert Naplója (1914–1920). Szerk. Gali Máté. Budapest: Helikon Kiadó, 2015.

Gömbös Gyula: Válogatott politikai beszédek és írások. Szerk. Vonyó József. Budapest: Osiris Kiadó, 2004.

Jászi Oszkár: Magyar kálvária – magyar föltámadás. Budapest: Magyar Hírlap Könyvek, 1989. [1920]

Kozma Miklós: Az összeomlás 1918–19. Budapest: Athenaeum, 1933.

Teleki Pál: Válogatott politikai írások és beszédek. Szerk. Ablonczy Balázs. Budapest: Osiris Kiadó, 2000.

Bihari Péter: Lövészárkok a hátországban. Budapest: Napvilág Kiadó, 2008.

H. Lukács Borbála: A „faji erők fejlődésrajzáról”. Irodalomtörténeti Közlemények LXXI évf. 1967. 5–6. 563–582.

Komoróczy Géza: A zsidók története Magyarországon. Pozsony: Kalligram Kiadó, 2012. II. kötet

Kunt Gergely: Kamasztükrök. Budapest: Korall Könyvkiadó, 2018.

L. Nagy Zsuzsa: Bethlen liberális ellenzéke. Budapest: Akadémiai Kiadó, 1980.

Paksa Rudolf: A numerus clausus és módosítása, In: Gróf Bethlen István és kora. Budapest: Osiris Kiadó, 2014. 137–157.

Püski Levente: A Horthy-korszak parlamentje. Budapest: Országház Könyvkiadó, 2021.

Pogány Ágnes: Az állami pénzpolitika Magyarországon, 1918–1924. In: Bódy Zsombor (szerk.): Háborúból békébe: a magyar társadalom 1918 után. Budapest: MTA Bölcsészettudományi Kutatóközpont Történettudományi Intézet, 2018. 81–127.

Révész Sándor: Húzzuk a keresztünk. A magyarországi választások története 1905–2018. Budapest: Európa Kiadó, 2022.

Romsics Ignác: Magyarország története a XX. században. Budapest: Osiris Kiadó, 1999.

Tomka Béla: Az első világháború és a trianoni béke gazdasági hatásai Magyarországon. In: Bódy Zsombor (szerk.): Háborúból békébe: a magyar társadalom 1918 után. Budapest: MTA Bölcsészettudományi Kutatóközpont Történettudományi Intézet, 2018. 47–79.

Turbucz Dávid: Horthy Miklós beszédei 1919–1923 között. Századok, 154. évf. 2020. 1. 183–208.

Ungváry Krisztián: A Horthy-rendszer mérlege. Pécs–Budapest: Jelenkor Kiadó–OSZK, 2012.

Veszprémy László Bernát: 1921. A Horthy-rendszer megszilárdulásának története. Budapest: Jaffa Kiadó, 2021.

Zinner Tibor: Az ébredők fénykora. Budapest: Akadémiai Kiadó, 1989.

„Jóta, jóta!”

Serhii M. Plokhy: Yalta. The Price of Peace. Penguin Books, London, 2011. XXVIII + 452 pp.

Két Magyarország?

Angyal Dávid: Falk Miksa és Kecskeméthy Aurél elkobzott levelezése. Bp. 1925.

Balázs Eszter: Az intellektualitás vezérei. Viták az irodalmi autonómiáról a Nyugatban és a Nyugatról 1908–1914. Bp. Napvilág, 2009.

Bihari Péter: Az 1889-es „nagy véderővita”. 2000, 19. évf., 2007. 11. sz.

Bihari Péter: Lövészárkok a hátországban. Középosztály, zsidókérdés, antiszemitizmus az első világháború Magyarországán. Bp. Napvilág, 2008.

Richard Clogg: A Concise History of Greece. Cambridge University Press, 1992.

Dávidházi Péter: Egy nemzeti tudomány születése. Bp. Akadémiai–Universitas, 2004.

Deér József: Pogány magyarság, keresztény magyarság. Bp. Egyetemi Nyomda, 1938.

Els van Diggele: Egy nép, amely külön lakik. Bp. HVG Könyvek, 2005.

Donáth Regina: A Tisza István elleni 1912-es merénylet a hírlapirodalom tükrében. Bp. 1935.

Engel Pál: A modernizáció lehetőségei a középkorban. História, 21. évf., 2000. 8. sz.

Engel Pál: Szent István birodalma. Bp. História–MTA TTI, 2001.

David Hume: Összes esszéi II. Bp. Atlantisz, 1992.

Kecskeméti Károly: Jean Bérenger–Kecskeméti Károly: Országgyűlés és parlamenti élet Magyarországon 1608–1918. Bp. Napvilág, 2008.

Rod Kedward: La Vie en Bleu. France and the French since 1900. London, Penguin, 2005.

Kun Andor: A Munkapárt uralma. (Balla Antal szerk.: A magyar országgyűlés története.) Bp. 1927.

Marczali Henrik: Az 1790/1-diki országgyűlés I–II. Bp. 1907.

Nyisztor Zoltán: Molnár János élete és műve. Egyházi Lapok, 64. évf., 1941. 4. sz.

Oláh Gyula: Az 1875-ik évi fúzió története. Bp., 1908.

John Paget: Magyarország és Erdély. Bp. Helikon, 1987.

Podmaniczky Frigyes: Egy régi gavallér emlékei. Bp. Helikon, 1984.

Peter F. Sugar: Hungarian Nationalism. Austrian History Yearbook, XXXI. évf., 2000.

Urmánczy Nándor: Lukács–Pavlik–Tisza idejéből. 1912. június 4.–1913. június 4. Bp. 1913.

Vécsey Tamás: Tisza Kálmán. Bp. 1931.

Wertheimer Ede: Ausztria és Magyarország a XIX. század első tizedében I–II. Bp. 1884–1892.

A tanulmányok első közlései

A legtöbb másodközlés esetében kisebb változtatások – javítások, kiegészítések – történtek, amelyek a mondanivaló lényegét nem érintik.

Előszó

1. M. M. T. 2024: (első közlés)

2. Habsburg-Spanyolország nagysága és válsága: BBC History, 2020. július

3. Rejtély, titok, talány: az orosz történelem hullámai: BBC History, 2020. április

4. Bécs, 1815: BBC History, 2015. június

5. Németország, 1933: Történelemtanárok Egylete / tenyleg.com honlap

6. Németország, „nulla óra”: BBC History, 2020. május

7. Bibóról, Orwellről: (első közlés)

8. 1914: A kezdet, a lelkesedők: Élet és Irodalom, 2024. 06. és BBC History, 2014. augusztus

9. Generálisok és politikusok a nagy háborúban: BBC History, 2024. február

10. Antiszemita hullám a nagy háborúban: Beszélő, 2008. február (Jelen tanulmány a szerző Lövészárkok a hátországban. Középosztály, zsidókérdés, antiszemitizmus az első világháború Magyarországán címmel 2008-ban megjelent könyve 6. fejezetének rövidített és kissé átdolgozott változata.)

11. 1918: Összeomlás, tőrdöfés: Szombat, 2018. október

12. Versailles, 1919: BBC History, 2019. június

13. A nemzetgyűlés és a bűnbakok (1920–1922): Aetas, 2025. 1. szám

14. „Jóta, Jóta!”: Socio.hu honlap

15. A két világháború fő következményei: (első közlés)

16. Kancellárportrék: (első közlés)

17. Max Weber, száz: Élet és Irodalom, 2020. 06. 05.

18. Rathenau-rejtélyek: Élet és Irodalom, 2022. 06. 03.

19. Angela Merkel, kríziskancellár: Élet és Irodalom, 2022. 09. 09.

20. Hős és antihős: Dohnanyi és Speer: BBC History, 2011. és Gitta Sereny: Albert Speer. Európa Kiadó, 2021. Előszó.

21. Két Magyarország?: (első közlés)

22. A „nagy véderővita”: 2000, 2007. november

23. Élet, hon, tér, foglalás: 2000, 2008. október

24. Gróf Tisza István – Pro és kontra: BBC History, Az Osztrák–Magyar Monarchia II. rész (különszám)

25. Apáthy István magyar világa: Élet és Irodalom, 2023. 03. 24.

26. Jászi, az örök bűnbak: BUKSZ, 2002. ősz

27. Apponyi Albert „középútra lép”: Élet és Irodalom, 2023. 10. 27.

28. Az antiszemitizmus magyar hagyománya: Élet és Irodalom, 2018. 11. 16.

29. Magyar félmúlt – magyar úton: Élet és Irodalom, 2024. 01. 19.

30. Történelem, iskolás fokon: BUKSZ, 1994. tél

31. Alaposan meghúzott tankönyvek: Történelemtanárok Egylete, honlap

32. „Akinek rossz a fegyvere…” / Interjú 2014-ből, Magyar Narancs, 2015. 07. 15.

33. A nagy háború száz éve / Interjú 2015-ből, Ujkor” honlap, 2014.

Jegyzetek

23. Élet, hon, tér, foglalás

1 Magyarország történeti kronológiája (Főszerk. Benda Kálmán). Bp., 1982. III. köt. 967.

2 Beöthy Zsolt: A magyar irodalom kis-tükre. Bp, 1896. 17.

3 Gyurgyák János: A zsidókérdés Magyarországon. Bp. 2001. 363–364.

4 Gonda László: A zsidóság Magyarországon 1526–1945. Bp. 1992. 174.

5 Zay Miklós gróf: Zsidók a társadalomban. Huszadik Század IV. 1903 / 12. 953.

6 Miklóssy István: Keresztény magyar népünk gazdasági romlása. Bp. 1913. 9.

7 A Nyugat 1908–1929 (Szerk. Kenyeres Zoltán). Bp. 1988. 134.

8 Horváth János Publikálatlan kézirata. Literatura 1993 / 1. 15.

9 Prohászka Ottokár: Korunk lelke. Összegyűjtött munkái. Bp. 1928. 308.; Wlassics Tibor báró: A nők térfoglalása és a választói jog. A Nő, 1917. április 5.

10 Bihari Péter: Lövészárkok a hátországban. Bp. 2008. 234–238.

11 Radisics Elemér: A magyar középosztály jövőjéről – Tekintettel a zsidóság térfoglalására. Bp. 1917.

12 Kovács Alajos: A zsidóság térfoglalása Magyarországon. Bp., 1922., 6–7. 52–53.

13 Horváth Mihály: Magyarok története I. köt. Pápa, 1842.; Szalay László: Magyarország története. Lipcse, 1852.

14 Czuczor Gergely–Fogarasi Gábor: A magyar nyelv szótára. Bp. 1861.

15 Bihari P: i. m. 8.

16 »bbc.co.uk« (Jeremy Noakes).

17 Michael Wildt: Generation des Unbedingten. Hamburg, 2003. 81.

18 Nemzetgyűlés 96. ülés. 1920. IX. 2. Nemzetgyűlési Napló V. köt., 147. sk.

19 Országgyűlés, Képviselőház 309. ülés. 1938. V. 10. Képviselőházi Napló XVIII. köt. 425.

20 Magyar Törvénytár 1938. év. Bp., 1939. 133.

21 Országgyűlés, Képviselőház, 308. ülés. 1938. V. 9. KN. XVIII. 396.

22 Ernst Klee: ’Euthanasie’ im NS-Staat. Frankfurt a. M. 1985. 63.

23 John Cornwall: Hitler’s Scientists. London, 2004. 177.

Kiadta a Pesti Kalligram Kft.
Elektronikus kiadás, 2026

Felelős kiadó Mészáros Sándor
Szerkesztette Tóth Ramóna Mirtill
Borítóterv Hrapka Tibor
Művészeti vezető Hrapka Tibor

Kalligram e-könyvek

ISBN 978 963 468 608 8

Elektronikus könyv Nagy Lajos

Felhasznált betűtípus
Noto Serif – SIL OFL