Fordította: Pacskovszky Zsolt

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Christelle Dabos: Nous

Éditions Gallimard Jeunesse, Paris, 2024

Ez a mű kitalált történet. A nevek, helyszínek, karakterek és események az író képzeletének szüleményei.

Bármilyen hasonlóság valós (akár élő, akár holt) személyekkel, eseményekkel vagy helyszínekkel csupán a véletlen műve.

Első kiadás

Copyright © 2024 by Christelle Dabos

First published in November 2024 in French by Gallimard Jeunesse

Hungarian edition © Kolibri Kiadó, Budapest, 2025

Hungarian translation © Pacskovszky Zsolt, 2025

Minden jog fenntartva

Borítóterv © Domagoj Sokcevic

✶

ÖSZTÖNELVEK

1.Mindenkinek van Ösztöne.

2.Az Ösztönben mindig bízni kell.

3.Minden Ösztön egyenlő.

4.Csak Magas rendű Ösztönök vannak.

5.Az Ösztönt letagadni tilos.

6.Az Ösztönnel való visszaélés büntetendő bűncselekmény.

7.Az Ösztön tudja, hogy hol, mikor és hogyan.

8. Neked nem kell tudnod, hogy miért.

9.Az Ösztönigazgatás teljes jogkörrel rendelkezik.

ÖSZTÖNIGAZGATÁS

I.

Egy Erényes 11 életet mentett meg.

II.

Egy Angyal 101 életet mentett meg.

II.

Egy Arkangyal 1001 életet mentett meg.

IV.

Egy Trónus 10 001 életet mentett meg.

V.

Egy Kerub 100 001 életet mentett meg.

VI.

Egy Szeráf 1 000 001 életet mentett meg.

VII.

Egy Hatalmasság 10 000 001 életet mentett meg.

VIII.

Egy Messiás 100 000 001 életet mentett meg.

IX.

Egy Főhatalmasság 1 000 000 001 életet mentett meg.

A „Szentek” körébe tartozik az Erényes, az Angyal, az Arkangyal és a Trónus.

A „Magasságosok” körébe tartozik a Kerub, a Szeráf, a Hatalmasság és a Messiás.

A Főhatalmasság rangját a mai napig senki sem érte el.

1
NYISS AJTÓT
NEKEM!

MARTHE

(bár ez nem olyan fontos)

ADJ VÉRT!

EGY KIS CSEPP MAGADBÓL

SOKAT TEHET A MI-ÉRT

A VÉRADÁSSAL

ÉLETEKET MENTESZ!*

Meredten bámulja a buszmegálló reklámját. Legfőképpen a csillagot. A plakát jobb széle felé fordítja a fejét, hogy kisilabizálja az apró betűs szöveget: „Annak, aki három egymást követő évben évi négy alkalommal véradásra jelentkezik, fél életpontot ír jóvá a szektora Számítási Hivatala.” Igen, jól gondolta: nem éri meg a megszentelődés útjára lépni.

Mindig van csillag.

Megérkezik a busz. A lába elé lerakott szerszámosládáért nyúl, felszáll, és lopva az utasokra pillant. A jármű nyomasztóan tömve van. Nem figyel a szakadt farmerokra, az elöl rövidebbre vágott, hátul hosszabbra hagyott frizurákra, a neonszínekben pompázó selyemkendőkre és a rágóból fújt buborékokra, kizárólag az arcokra összpontosít, külön-külön mindegyikre. Az egyes jelzésekre. Van itt két gyártó, egy számításvégző, egy informatikusnő, mindenféle fajta előzékeny (köztük egy nő, aki négyszer annyi idős, mint ő, de azonnal átadja neki a helyét a busz végében), ám a lényeg az, hogy pfú, nyoma sincs szerelőknek.

Vigyázni szokott, hogy lehetőleg egyetlen szerelő mellé se üljön le a tömegközlekedési eszközökön. Ha valamelyik észreveszi a jelzését, és látja, hogy ő is szerelő, mindig, de mindig késztetést érez, hogy „csavarokról” kezdjen beszélni neki. Egész-Út-Alatt. És ha az is kiderül – hab a tortán –, hogy ő még a Szerelők Iskolájának bentlakásos diákja, akkor az illető kötelességének érzi, hogy részletesen elmesélje a saját tanulóéveit, ó, milyen fiatal voltam, kisasszony, de szép idők is voltak, használd ki te is, amíg lehet! Mintha csak a másodnagybácsijait, másodnagynénikéit hallaná.

Mit is használjon ki?

Az órákon nem tanul semmi olyat, amit az Ösztöne ne tudna már. A szakmai gyakorlat, amit a felvonókarbantartó vállalatnál végez – onnan jön most is –, elég pontos betekintést nyújt abba, hogy a továbbiakban milyen sors vár rá. Becsavarozni, kicsavarozni, visszacsavarozni.

Egyébként Marthe-nak hívják, bár ez nem olyan fontos.

A busz ablaküvegének nyomja az arcát, és a gyalogosokat, a mozgó lábakat, karokat figyeli. Egy tisztántartó, aki a seprőkeféjével eltakarít a járdáról mindent, amiben megbotolhatnának az emberek, egy görkorcsolyás szeretetadó lány, aki a körútját rója, hogy megöleljen mindenkit, aki maga alatt van, egy kissrác, aki már segít az anyukájának cipelni a bevásárlótáskákat – még nem kapta meg a jelzését, de már nem kell sokat várni, mert láthatóan hamarosan betölti a tizenegyet. A szemükben ugyanaz a csillogás, ugyanaz a sietség.

A Mi átszüremlése.

Marthe feljebb emeli a tekintetét, és az elmaradó épületek kockáit figyeli. Vörös beton, alumíniumvázak, tetőteraszok, mindenütt falfirkák – mindegyik épület ugyanúgy néz ki. Csak egy kivétel akad: a Déli Magasságosok felhőkarcolója ott a távolban. Az látványosan csillog-villog. Marthe a busz végéből, a semmilyen kis üléséről nézi: akkora, hogy úgy érzi, szinte összenyomja. Nem akármilyen liftek lehetnek benne, de a Magasságosoknak saját karbantartó szolgálatuk van. Soha nem járt még ott, ő csak egy szürke senki, nem mentett meg egyetlen életet sem – ő csupán becsavaroz, kicsavaroz, visszacsavaroz. Ha gyakorlat után, ahol senki sem marasztalja, visszaindul az Iskolájába, ahol senki sem várja, mindig az emeleteket számolgatja a buszút alatt; így tesz most is. De soha nem ér a végére. Kicsit furcsának találja azért a „Magasságosok felhőkarcolója” elnevezést, mert a négy Déli Szeráf kivételével, akik 80. és a 99. emelet között élik a mindennapjaikat, gyakorlatilag csak egyszerű Szentek laknak ott: egy csomó Erényes, jó pár Angyal, pár Arkangyal és úgy tíz Trónus.

De végeredményben ezek pusztán nevek, a Szentek meg a Magasságosok is. Nevek és számok. Az Ösztönükkel születnek és az Ösztönükkel halnak meg, majd átadják a helyüket másoknak, akik szintén az Ösztönükkel születnek és az Ösztönükkel halnak meg, ugyanúgy, mint a hétköznapi emberek, a különbség csak az, hogy ők életeket mentenek. Sok-sok életet. Nem olyan fontos, nem olyan hosszú életeket.

Marthe nyel egyet. Ha valaki tudná itt a buszon, hogy mik járnak a fejében, azonnal bepanaszolná. Vajon egyedül neki vannak profán gondolatai? A Magasságosok és a Szentek szentségesek. Ő maga is szentséges. Mindenki szentséges, mert mindenkinek van Ösztöne, és a Mi szemében minden Ösztön egyenlő.

Marthe a szerszámosládájára szorítja az ujjait. Jaj, ne! Egy öreg szállt fel a buszra a gurulós bevásárlótáskájával. Marthe a busz végéből is látja, hogy az egyik kerék majdnem teljesen levált. Száznyolcvan centiméter az ösztön-hatótávolsága: nagyon reméli, hogy az öreg nem jön oda hátulra, a közelébe, mert akkor már nem teheti meg, hogy nem vesz tudomást a rendellenességről.

De igen. Az öreg odajön.

Amint az ösztönmezejébe ér, Marthe érzi a sürgető késztetést: gyorsan, gyorsan, gyorsan meghúzni annak a keréknek a csavarját! Megint nyel egyet. Műszaki szempontból a gurulós bevásárlótáska nem ment még tönkre, az Ösztön még nem gyűrte le, de a kerék láttán szinte rúgásokat érez a gyomrában.

Javítsd meg, javítsd meg, javítsd meg!

Az érzés kellemesen elviselhetetlen. A legrosszabb történik Marthe-tal: már előre örül, hogy hamarosan kielégítheti az Ösztönét, szinte reméli, igen, szinte reméli, hogy az a kerék teljesen leesik.

Az öreg letelepedett a szemközti ülésre, ábrándos arccal ül, egyik kezét a gurulós bevásárlótáskáján tartja. I-es kitűzőt visel. Nyugdíjas Erényes. A jelzése alapján gyógyító, és ismét csak a jelzése alapján egészen kicsike az ösztön-hatótávolsága. Marthe igazságtalannak érzi ezt az egészet. Lenyomott négy tanórát és négy óra szakmai gyakorlatot, igazán megérdemelne egy kis nyugalmat! Vajon hogyan reagálna ez az idős doktor, ha egy gyomorfekélyes alak szorosan ideállna mellé, és őt arra késztetné az Ösztöne, hogy hagyja a fenébe a bevásárlást, az álmodozást, hagyjon most szépen mindent, helyette inkább egy vadidegen egészségével foglalkozzon?

Marthe felugrik az ülésről. Az Ösztöne kémiai ingereket küldött szét az egész testében. A busz rázkódásától a kerék végül levált. JAVÍTSD MEG! Az idős doktor még fel sem fogta, hogy a gurulós bevásárlótáskája miért billent meg hirtelen, Marthe már ott térdel előtte 13-as kulccsal a kezében, hogy visszacsavarja az anyát. Minden egyes húzás a kulccsal kész eksztázis. Teljességérzet tölti el, erőteljesen érzi a jelenvalóságát a pillanatban, érzi a Mi-t!

– Köszönöm, kisasszony.

Marthe nem mond semmit, még csak rá sem mosolyog az öreg doktorra. A kerék megjavítva; a mámor elmúlt. Köszöni? Mit? Az Ösztön műve volt az egész. Ő nem akart segíteni.

Lecsukja a szerszámosládája fedelét, és leszáll a megállójánál, az Iskolák kereszteződésében. Egy pillanatig ott álldogál a járókelők áradatában, és a cipőjére mered.

Szégyent érez.

Marthe a Szerelők Iskolája felé indul. A kerítés rácsain át figyeli a diákok és a tanárok áradatát, mindegyiknek a kezében ugyanolyan szerszámosláda, mint az övé, az arcukon ugyanolyan jelzés, mint az övé, legfeljebb a hatótávolságukban van némi különbség. Milyen elégedettnek látszanak! Boldogok az elvégzett feladattól, és boldogok a rájuk váró feladatoktól.

Lehet, hogy Marthe-nak egyszerűen csak el kellene fogadnia, hogy nem várhat mást a Mi-től, mint ami most adatik neki? Be kellene mennie a kapun, aztán csavarozni, órákra járni, kicsavarozni, elvégezni a szakmai gyakorlatot, visszacsavarozni, letenni a záróvizsgákat, és igent mondani az első állásra, amit valamelyik gyárban ajánlanak neki? Ki tudja, talán még pár barátot is szerezhetne, és felvehetné a kapcsolatot a Keleti Szektorban élő távoli rokonaival.

De Marthe nem fogja felvenni a kapcsolatot a távoli rokonaival.

Marthe nem tér vissza sem az órákra, sem a gyakorlatra.

Marthe nem csavarozza vissza öreg doktorok kerekeit buszokon.

Mert Marthe-ot ezen a napon, itt a Déli Szektorban, a Szerelők Iskolájának kapuja előtt látják utoljára a szerszámosládájával.

MINDENKINEK
VAN ÖSZTÖNE

Claire,

olyan közel vagy, és hiányzol.

J.

GOLIATH

Már csak egy élet kell

Vércsepp ploccsan a mosdókagyló aljára. A vérem. És még én akartam jó benyomást kelteni… Hát így nem lesz könnyű. Zsebkendőt nyomok a vágásra, és közben megeresztek egy káromkodást – amennyire lehet, nem túl szentségtörőt. Már három éve nő borosta az államon, de még mindig kész kínszenvedés a borotválkozás. A bátyám kiröhögne, ha látna. De legalább a jelzésemben nem tettem kárt: a lényeg sértetlen maradt.

Szemügyre veszem magam a tükörben. Tegnap óta nagykorú vagyok.

Látszik ez valamennyire is? Már régen is azt mondták rám, hogy úgy nézek ki, mint egy kis maffiózó, és ez azóta sem nagyon változott. Újra ráigazítom a műujjaimat a borotvára; még nehezebb megfognom velük, mint egy fogkefét, de most kifogástalanul kell kinéznem. A jövőm függ ettől.

Ott hever a mosdókagyló mellett: égszínkék, csinos boríték, rajta a nevem és az Ösztönigazgatás glóriás logója. A postaládámban találtam ma reggel, amikor visszajöttem a futásból. Nem nyitottam fel (borítékot feltépnem még nehezebb, mint borotvát fognom), csak odatartottam egy villanykörte fénye elé. Tudom, mi van benne.

A pluszban kapott napok száma.

– Már csak egy élet kell.

Kiszakadnak belőlem a szavak. Kidüllesztem a mellemet, és megfeszítem a sajgó vállamat: a rendszeres futáson túl minden reggel intenzív testedzésre is kényszerítem magam. A két műkarom olajozottan kattog. A szappan illatát elnyomja a kenőolaj szaga; kötelező napi karbantartás, hogy rendesen tudjam használni a kezem.

A közös zuhanyozó óralapjára pillantok. A csengő hangja mindjárt felébreszti a társaimat, de most még minden az enyém itt, a viharvert mosdókagylók sora, a csővezetékek csöpögése, a fertőtlenítőszer bűze, a csorba padlólapok a talpam alatt, a legapróbb részleteket is megvilágító lámpák, az ezerszer hordott, ezerszer kimosott, durva, a bőrt szinte lehorzsoló, a kampókon tetemekként lógó fürdőköpenyek, minden.

És mindenekelőtt enyém az Ösztönöm is.

Lehunyom a szemem, a bőröm alatt, a jelzésem alatt, a húsom mélyén, a csontjaimban keresgélek-kutatok, és tudom, hogy ott van, hogy ott áll készenlétben, hogy ott lesz az utolsó leheletemig, hogy ez jelent engem, vagy inkább ez az, ami ér bennem valamit.

Kinyitom a szemem. Mi ez a furcsa dudor a bordáim között? Nem természetes, nagyon nem természetes, gyerünk, öltözz fel gyorsan, ne gondolj rá, ma reggel semmiképp ne, most jó benyomást kell keltened. Becipzározom magamon a Védelmezési Iskola egyenfelsőjét. Majdhogynem Erényes vagyok, szinte Szent, megmutatom mindegyiküknek, hogy ki vagyok – főleg neked, tesó –, és ehhez már csak egy megmentendő élet kell.

Hangosan szól a csengő az egész bentlakásos suliban. Hát akkor gyerünk!

Zsebembe csúsztatom az égszínkék borítékot, és elindulok a folyosón az ébredező diákok között szlalomozva. A hálótermekben ásítozás, nyújtózkodás, éledezés. A legfiatalabbak elszökdécselnek az utamból, miközben a tréningruhájukba bújnak. Nem tőlem félnek, hanem a karomtól, attól, hogy ők is elveszíthetik. Így év vége felé már jó pár sérültet látni, begipszelt láb, bekötözött kezek, kötés az orron: hát igen, ilyen ez, ha az ember védelmezőnek születik.

Miközben lefelé megyek a lépcsőn, az évfolyamelsők kikerülnek, rám sem néznek, ahogy szaladás közben teli torokból az indulót, az Amit védelmezünk!-öt éneklik. Úgy tesznek, mintha soha nem tartoztam volna közéjük, pedig nem is olyan régen még én voltam a legjobb.

Áthajolok a korláton:

– Én már voltam futni, elsőként zuhanyoztam, utolsóként feküdtem le, tíz élet van az életszámlálómon, de ti vagytok a mintatanulók?

A mennydörgő hangom csak úgy visszhangzik, visszaverik a lépcsők, a falak, de az évfolyamelsők nem válaszolnak. A faxba is.

Zuhog az eső, a víz beszivárog az üvegen a lépcsőfordulókban. A megannyi neonszínű matrica között – nagyon felkapottak lettek mostanában, és a galád kiskölykök azzal szórakoznak, hogy mindenfelé felragasztgatják őket – látom, ahogy megkülönböztető fényjelzéssel elhalad egy Erényes járőrkocsi. Az Iskolák kereszteződésében már nagy a dugó. Az utca túloldalán villognak a Szent Világ neonjai; a környékbeli kávézók közül mindig ebben dekkolnak a legtöbben. Szemügyre veszem a többi Iskola vörös betonhomlokzatát: kevésbé dekorálták ki őket falfirkákkal, és hivalkodóbbak, mint a miénk. Azokban állítólag villanyborotvát is szabad használni, és zárhatók a vécéfülkék. De én nem szeretnék senkivel cserélni, főleg nem a kis szomszédjainkkal a Bizalmassági Iskolából: maradjanak csak szépen ott, ahol vannak, a dupla üvegezésű, csinos ablakaik mögött.

Egy bizalmas nem ment meg senkit.

Feljebb emelem a tekintetem a vörös betonról, a forgalmas kereszteződésről, a Szent Világ neonjairól, és megkeresem a távolban a Déli Magasságosok felhőkarcolóját. Mint mindig, keresztet vetek. Ha a megszentelődés útjára lép az ember, az azt jelenti, hogy bekerül oda, szállást kap, főznek, mosnak rá, tiszteletben van része.

Már jóval a fogadási idő előtt ott vagyok a főnöknő irodája előtt. Az osztálytermeken meg a társalgón kívül egyedül ennek van ajtaja a Védelmezési Iskolában. Az életünk egybeolvad, fiúk és lányok együtt ürítjük ki a hólyagunkat, semmi intim szféra – ez is segít abban, hogy megtanuljunk egységbe kerülni a Mi-vel. Most, hogy a főnöknővel készülök szembeszállni, jobb nem belegondolni, hogy valójában mi minden folyik ezek között a nem létező ajtók között.

Na jó, nem érdekel, mennyi az idő, nincs türelmem várni, minden perc számít. Amikor bekopogok, a műkarom úgy csörömpöl, mint egy lábas.

– Szabad.

A hang, a főnöknőé már most védekezőn cseng. Benyitok.

– Helyezzen vissza a tűzelhárításhoz!

A főnöknő, aki az írógépe előtt, a dekorlemez íróasztalánál ül, felnéz, hogy tetőtől talpig végigmérjen. Kis koromban rémüldöztem tőle. Nincs olyan testrészem, amelyikre ne suhintott volna rá a székéhez támasztott botjával. A főnöknő lábát combtól le kellett vágni, amikor a hetedik életét mentette meg.

– Három dolog, Goliath. Egy: tüntesse el ezt a vigyort az arcáról, nem illik magához. Kettő: megköszönöm, ha nem bömbölve szól hozzám. Három: üljön le.

Leülök.

A főnöknő feje olyan sima és csillogó, mint egy diszkógömb. Én soha nem borotválom le az enyémet ilyen simára. A sok bőrfelület jobban kiemeli a védelmezői jelzést az arcán. Ugyanolyan, mint az enyém, csak az övé nagyobb ösztön-hatótávolságot jelez.

Ahogy az egész Iskolában, itt az irodában is ott látható a plakátokon az Ösztönigazgatás glóriás logója:

MÉG NEM VAGY NAGYKORÚ?

VÁLASZD A MEGSZENTELŐDÉS ÚTJÁT!

A MAGASSÁGOSOK A NAP 24 ÓRÁJÁBAN FIGYELNEK RÁNK

GYANÚS VISELKEDÉS?

LÉPJEN KAPCSOLATBA A LELEPLEZŐINKKEL!

NINCSENEK KIS ÖSZTÖNÖK, CSAK NAGY SORSOK

A kamaszkori álmaim ezekből a szembemászó betűkből táplálkoztak. Leteszem az égszínkék borítékot az írógép mellé, és fojtottabb hangon szólalok meg újra:

– Megkaptam.

A főnöknő feltépi a borítékot, széthajtogatja a levélpapírt, majd sóhajt egyet.

– Valóban, Goliath? Külön engedély?

– Harminc nap haladékot kaptam a születésnapomtól számítva. Vagyis még huszonkilenc napom van. Helyezzen vissza a tűzelhárításhoz!

Nem tudom megállni, hogy ne düllesszem ki a mellemet, és ne feszítsem meg a műkaromat – bár az épp elég feszes enélkül is. Azt szeretném, ha a főnöknő magától állapítaná meg, hogy igen, látszik rajtam: tegnap óta már hivatalosan is felnőtt vagyok. Már nem az a nyavalyás kiskölyök, aki olyan sok gondot okozott neki a Védelmezési Iskolába érkezése óta. Izomzatra, fegyelemre, ítélőképességre tettem szert (meg egy duzzanatra a bordáim között, amit minden levegővételnél érzek) (egy egyáltalán nem normális duzzanatra) (állj!).

– A tűzelhárításnál szeretném befejezni az utolsó éves szakmai gyakorlatomat. A többi évfolyamelsővel együtt.

Legyűröm magamban a késztetést, hogy hátrahőköljek, amikor a főnöknő felém fordítja a számológépét. Most nyugodtnak tűnik, de előfordult már, hogy hozzám vágta a telefonját, és napokig ott volt a homlokomon a készülék forgótárcsájának a nyoma.

– A szám, amit itt a kijelzőn lát, Goliath, azt jelzi, hogy mennyi pénzből gazdálkodhatunk. Hogy mennyi marad, miután kifizettünk minden számlát. Majdhogynem semmi. És ebből a majdhogynem semmiből kell betömnöm itt az éhes szájakat, ruhát adnom magukra, és kezeltetnem a bibijeiket.

Az egyenfelsőm zsebébe dugom mindkét műkezemet. Ez a bibi pláne sokba került. Egy feldolgozóüzem, egy munkás munkakabátja beleakad a fémhulladék-aprító berendezésbe, és kész: megvan a tizedik életem, de a két karomat adom érte. A legviccesebb az egészben? Az, hogy a főnöknő azért helyezett át előtte a munkabiztonsághoz, mert túlbuzgó voltam a tűzelhárításnál.

– Visszaminősített, és egész évben a forgalmat kellett irányítanom, főnökasszony. Elfogadtam ezt. Tanultam abból, hogy nem voltam elég óvatos. De nem büntethet a végtelenségig. Nem most, hogy haladékot kaptam. Nem ilyen közel a célhoz. Már csak egy élet!

A nyitva maradt ajtón át kimutatok a folyosóra, a Szégyenfalra. Rajta gombostűvel feltűzve mindazoknak az iskolaelhagyóknak a fotója, akik túl gyengének bizonyultak, vagy súlyos baleset érte őket. A vesztesek szép kis csoportja, és az sem érdekel, hogy ott van közöttük egy régi lányhaverom is, aki egyik napról a másikra lépett le és tért vissza az eldugott porfészkébe, a Nyugat-északnyugati Szektorba, nem megbocsátható okból, nem éppen nagy büszkén.

– Ha van itt valaki, aki magasra, messzire juthat, főnökasszony, akkor az én vagyok. Helyezzen vissza a tűzelhárításhoz, ahol az Iskola díszére válhatok.

Ezúttal a számológép repül felém. A legújabb modell beépített nyomtatóval, és még egy olyan kemény kobakú fickónak is fáj, amilyen én vagyok.

De a főnöknő továbbra is egészen nyugodt:

– Kérdezem én, Goliath, miért a nagykorúságot határozta meg az Ösztönigazgatás, mint amelytől fogva a megszentelődés útjára léphet valaki? Válasz: azért, mert akik valóban arra lettek teremtve, hogy életeket mentsenek meg, azoknak ez teljesen egyértelmű, már egészen kicsi koruktól fogva. Nincs szükségük semmiféle külön engedélyre. Olyan külön engedélyre, ami mellesleg csak afféle vigaszdíj a maga számára, amiért mindkét karját elvesztette. Olyan külön engedélyre, amit csak azért kapott meg, Goliath, mert nyomatékosan kérte. Olyan külön engedélyre, ami pont a záróvizsgái időpontjában jár le, és így nem tud majd a felkészülésre koncentrálni. Ha ezt elcseszi, magával cseszik ki végleg, és nem reménykedhet más karrierben, mint hogy egész életében olyan elcseszett taknyosokat cseszeget, mint maga.

A hangjából kiérezni valamit: a hiányérzetet. A főnöknő soha nem jár ki terepre, itt a Védelmezési Iskola falai között pedig csak ritkán történnek balesetek. Pár hét múlva, a záróvizsgák után, amikor meglesz a diplomám, én is odébbállok az évfolyamom többi diákjával együtt. Ráébred, hogy a távozásom után talán már nem lesz lehetősége egy forrófejű valakit védelmezni, és mindenki tudja, hogy mi történik, ha valaki nem használja rendszeresen az Ösztönét. A főnöknő homlokát a korához képest már így is túl sok ránc barázdálja.

Hirtelen elfog a félelem, hogy velem is ez történik majd. A bordáim közötti duzzanat miatt alig kapok levegőt.

– A tűzelhárításhoz, főnöknő!

– A diplomaosztóig marad, ahol van, forgalomirányítóként fejezi be a gyakorlatát. Tíz életet mentett meg, Goliath. Az utolsó így is majdnem túl sok volt már. Az Iskoláknak az az elsődleges feladatuk, hogy szellemi és fizikai szempontból is az Ösztönüknek megfelelően neveljék az egyes diákokat, hogy ideális módon tudják befogadni az Ösztönüket. Mi itt védelmezőket képezünk, nem mártírokat. Tíz élet a maga életkorában már nagyon is elfogadható. Tisztességes eredményei vannak, sőt érdempontjai is. Ne tegyen tönkre mindent, a vizsgákra készüljön, és szerezze meg a diplomáját. Remek helyzetben lesz, remek helyen dolgozhat majd, remek fizetésért. Távozhat.

Látom magam, amint rohanok az éjszakában, mint valami őrült. A görcsölő vádlimra gondolok, a fájdalomcsillapítókra, a félretett büszkeségemre, az ócskavasra a két karom helyén, a duzzanatra, ami – most már biztos vagyok benne – tumorszerűen növekszik. És mindez miért? Hogy remek helyzetben legyek? Ez nem elég. Ez soha nem lesz elég, ha valamiképpen fel akarom venni a versenyt a bátyámmal.

Huszonkilenc nap. Mindössze ennyi maradt, hogy megmentsem azt a tizenegyedik, azt az utolsó életet, és még időben Erényessé váljak.

– Inkább leszek mártír, mint hogy elmenjek egy kényelmes állásba.

Akár hozzá vagyok szokva az ajtókhoz, akár nem, a főnöknőét most jó hangosan csapom be.

Az egész világegyetemet az ereidben érzed

Az első eset.

Naná, hogy emlékszem rá. Az ember elfelejtheti az első szavait, az első lépéseit, az első esését, de nem felejti el az Ösztöne ébredését.

Az első eset papi halálakor volt. Egészen pontosan két perccel a halála előtt. Mind ott ültünk az asztalnál, családi ebéd, vasárnapi étkészlet, virágos abrosz, a függönyöket lengető szél, a sült hús és a sült krumpli szaga, a televízió bömbölése, na meg én, aki pépdarabkákkal próbáltam eltalálni a bátyám arcát. Aztán hirtelen tudtam. Nem akkor, amikor papi a torkához kapott, nem akkor, amikor a szüleim a széküket felborítva odarohantak hozzá. Nem, már akkor tudtam, amikor a televízióra meredve hanyag mozdulattal a húsdarabba szúrta a villát. Elektromosság szaladt végig a gerincemen, és a lélegzetem is elakadt a heves késztetéstől, hogy kitépjem a kezéből a villát. Mire végre sikerült felordítanom – rémületemben, dühömben, döbbenetemben és egyben örömömben is –, már késő volt.

Ekkor szólalt meg először az Ösztönöm. Az első eset, egy halál, amit képtelen voltam megakadályozni. Az Ösztönöm később is meg-megszólalt, de nem ilyen hevesen, nem ilyen erősen, nem ilyen gyorsan, és aztán ott volt az a haláleset, ami már majdnem túl sok volt… de miért pont ez jár most a fejemben?

A fehér forgalomirányító botommal hadonászom az esőben, hogy jelezzem a kocsiknak, lassítsanak, majd a diákoknak, hogy átmehetnek az úttesten. A gyakorlatvezetőm már megint az Iskolák kereszteződésébe rakott, ami négy sávot jelent, két autóbuszvonalat és sok-sok fiatalt, akik most teszik le a jogsit.

Baxus, ha a bátyám látna…

Ha meghallom a távolban a tűzoltóautó szirénázását, egyből arra gondolok, hogy ott lenne a helyem, ott az első sorban a többiekkel. Az Iskolámban én vagyok a legjobb. Már csak egy élet, a faxba is! Ha nekem nem gond, hogy esetleg összetöröm a csontjaimat, akkor a főnöknőnek miért az?

Nem érdekel: külön engedélyem van. És egy B tervem.

A szemközti járda felé pillantok, a szendvicsező és a könyvtár falfirkái között meghúzódó Szent Világ neonjaira. Hiába erőltetem a szemem, nem látom Flót az esőcseppekkel borított üvegek mögött. Jó volna, ha sikerrel járna, mire végzek a gyakorlattal. A tervem tőle függ. Nincs ínyemre az egész, jobban örültem volna, ha nem kell megkerülnöm a rendszert, de nincs más választásom.

– Min agyalsz, haversrác?

A járdán ácsorogva, a szemétszedő csipeszét készenlétben tartva, a szemeteszsákját maga mellé rakva Mosmér az ikszedik cigarettáját szívja az esőkabát-kapucnija rejtekében. A szájába kapja a cigijét, valahányszor elhalad az Erényesek egy-egy járőrkocsija, majd újra kitolja, amint tovatűntek; a szájpadlása tele lehet hólyagokkal. Annyi idős, mint én, de a hasonlóságok itt véget is értek.

– Min agyalsz, he, min agyalsz?

Amennyire lehet, tudomást sem veszek róla. Mióta csak megkezdtem a forgalomirányítói gyakorlatomat, Mosmér úgy érzi, kötelessége mellettem végeznie a magáét. De a „végeznie” erős túlzás. Elvileg a kereszteződés minden járdáját meg kellene tisztogatnia, de csak akkor aktivizálja magát, ha az Ösztöne kifejezetten erre sarkallja – ha egy sofőr kihajít egy üdítősdobozt, ha egy kutya a járdán végzi el a dolgát, ha egy oszlopról leválik a röpcédula, ha a saját cigijei kipottyannak a szájából –, de érezhetően még ez is nehezére esik, igen, még az öröm is, hogy nem kell mást tennie, mint testét-lelkét átadni a Mi mindenhatóságának, az irányításának. Kábé annyi rontópontot szedett össze az Iskolájában, ahány érdempontot írtak nekem jóvá. Az ösztön-hatótávolsága kisebb, mint az enyém, és ő aztán nem fogja törni magát, csak azt veszi fel, ami közvetlenül a lába elé kerül.

– Min-agyalsz-min-agyalsz-min-agyalsz?

Nem titok, hogy az Előzékenységi Iskola – aminek az épülete háromszor akkora, mint a miénk – a legkülönfélébb alakok gyűjtőhelye. Az előzékenyek Ösztöne három alkategóriát foglal magában – udvariasság, óvintézkedés, jóllét –, és mindegyikhez egy rakás al-alkategória tartozik: táplálók, szállásadók, portások, takarítók, fuvarozók, szeretetadók, működésvizsgálók és így tovább. Tudom, hogy nem mehetnek egy bizonyos létszám alá, de akkor is: hogyan vehettek fel egy ilyen komolytalan alakot a Déli Szektor legtekintélyesebb tanintézményébe? A szüleinek bizonyára mélyen a pénztárcájukba kellett nyúlniuk. Mosmér szégyent hoz a saját Ösztönére, az enyémre és az egész emberiségére, és ami a legeslegrosszabb: a bátyáméra.

– Min-agyalsz-min-agy…

– Tilos nyilvános helyen dohányozni! – förmedek rá. – És húzd feljebb a kapucnidat! Tilos a jelzésedet eltakarni. Ha meg akarod szentségteleníteni a Mi-t, akkor ne a közelemben csináld, oké?

Nincs szerencsém. Mosmér marad.

A sípomat harapdálom. Mindjárt délután öt óra, a csúcsforgalom közepén vagyunk, sötétedik, az eső még jobban rázendített. Düh ide vagy oda, ébernek kell lennem. Az én ösztönhatótávolságom sem valami nagy, két méter negyven centi, de Mosmérrel ellentétben én nem érem be a minimummal. Amennyire lehet, a többi érzékszervemmel próbálok javítani a helyzetemen.

Nézem, hogy hol lehet baleset.

Meg is van.

A szemközti járdán: esernyős diákok lépnek le hirtelen az úttestre a gyalogátkelőhely mellett. Nem látják az autót, ahogy a sofőr sem látja őket. Sípolok, hogy utóbbit figyelmeztessem a veszélyre. Fékez, de a kerekek csak csúsznak tovább a vizes aszfalton.

Ledobom a botomat, és rohanok.

Elektromosság jár át, amint a veszély az ösztönmezőmbe hatol. Legyőzhetetlen erő lök a kocsi elé. A két műkaromat a lökhárítónak nyomom, minden izmommal, minden fémemmel nekifeszülök, és segítek a járműnek lelassítani. A fájdalmon túl az öröm is forrósággal önti el a hasamat, mint mindig, ha az Ösztön győzedelmeskedik. A kocsi végre megáll. Az ide-oda mozgó ablaktörlők mögött a sofőrt láthatóan sokkolja, hogy milyen kevésen múlott az egész.

A diákok viszont nyugodtan iparkodnak tovább az esernyőjük oltalmában, semmit sem érzékeltek a történtekből. A mámorító érzés elmúlik, amikor felveszem a földről a botomat.

– Nehogy megköszönjétek!

Nem hallanak. Mind zenét hallgatnak a sétálómagnójukról: nem is kell látnom a jelzésüket, anélkül is tudom, hogy bizalmasok. Lehet, hogy nincs kis Ösztön, mint azt a teológiaórán hangoztatják nekünk, de mondjanak bármit, egy bizalmasnak semmi, de semmi haszna.

– Látványos volt – jegyzi meg Mosmér, amikor visszamegyek hozzá a járdára. – Igazán könnycsordító.

A hálátlanjaimat figyelem, akik már odaértek a Bizalmassági Iskola kapujához. Egy ütemre lépkednek, egymás mellett, szép rendesen. Tudom, igazából nem mentettem meg őket, jobb esetben csak a rémületet úszták meg, rosszabb esetben egy törést. Itt a forgalomban ezek soha nem életveszélyes helyzetek.

De azért mégiscsak egy lökhárító nyomódott a hasamnak, és ez eszembe juttatja a bordáim közötti nem-normális-duzzanatot. A kényelmetlen érzés azonban eltörpül a hiányérzet mellett, amitől máris összeszorul a torkom. Többet akartam volna. Mert ha úgy igazán megmentesz egy életet, nem pusztán azt akadályozod meg, hogy egy lökhárító ütődjön pár bizalmas kis fenekének, ha megmentesz egy életet, akkor kirobbanó boldogság tölt el, az egész világegyetemet az ereidben érzed, olyan, mintha lángra kapnál, és ezt tapasztalatból mondom, mivel jó pár tüzet láttam közelről, amíg a tűzelhárításnál voltam.

– Ne felejtsd el, hogy egy fillért sem kapunk ezért – fröccsenti oda Mosmér dohányfüstfelhő kíséretében. – Heti húsz óra kényszerönkéntesség, kész kizsákmányolás. Te meg, haversrác, túl sokat agyalsz. „Lépjetek a megszentelődés útjára”, mondják. De valójában mindent megtesznek azért, hogy ez csak egy szűk elit számára legyen elérhető. A magukfajtáknak, érted. Már csak ahhoz is, hogy egy Erényes kitűzőt megkapj, nem pusztán meg kell mentened tizenegy valakit, nem, dehogy, még a nagykorúvá válásod előtt kell megmentened őket. Na és ha Erényes leszel, attól konkrétan mi változik meg számodra, haversrác? Azt mondod magadnak, ez még nem elég, úgyhogy a következő állomás az Angyallá válás lesz. De még az sem elég, úgyhogy Arkangyal akarsz majd lenni. Aztán meg Trónus. És így tovább. És ha Szentből Magasságossá válnál, haversrác, ha krapekok millióit mentenéd meg, még az sem lenne elég, semmi sem lenne elég. Ez a verseny a kitűzőkért, a Számítási Hivatal kis számításai, ezek a semmit sem érő címek, ez az egész csak egy nagy átverés az Ösztönigazgatás részéről.

Az öklöm egy centiméterre áll meg Mosmér orrától.

Az a gond, hogy ha az embertársai védelmezésére születik az ember, akkor nem tud megütni senkit. Illetve hát tulajdonképpen meg tudnám tenni, a főnöknőm sem fogta vissza magát soha, de nem lelném benne semmi örömömet. És legfőképpen nem tudnék semmi olyat tenni, amitől nem én, hanem valaki más kerülne veszélybe, még ha az életem múlna ezen, akkor sem tudnék ilyet tenni.

Jobb híján Mosmér két szeme közé nyomom a mutatóujjamat. A fémből, fogaskerekekből és kábelekből álló ujjamat.

– Még egy szentségtörés, és esküszöm, bepanaszollak.

– Mos’ mér’?

Az Iskolák összes csengője egyszerre, egybehangoltan megszólal. Végre délután öt óra. A gyakorlatvezetőm óraműpontossággal megérkezik.

– Semmi jelentenivaló, Goliath?

– Semmi különös, uram.

– Ne vágj ilyen fancsali képet! Leléphetsz. Leváltalak, találkozó holnap. Neked meg – taszítja odébb ingerülten a járdán szobrozó Mosmért – nincs jobb dolgod, mint itt ácsorogni? Hol van a gyakorlatvezetőd? Mit rejtegetsz a szádban? Nehogy azt mondd, hogy megint tiltott holmit! Nem kaptál már ezért elég rontópontot?

Sorsára hagyom Mosmért, és átvágok a négy sávon, át a Szent Világhoz.

Benyitok a rágókkal borított ajtón.

A ruhafogasok és az esernyőtartók telepakolva, lemondok arról, hogy felakasszam a munkaesőkabátomat. A kávézó padlója mocskos, de lelkiismeretesen a lábtörlőbe törlöm a csizmámat. A flipperek hangos csilingelése a zenegépből szóló dallal keveredik; valaki már megint a legújabb Coco-Rudy-slágert választotta ki. Diákokon és kártyázókon kell átverekednem magam, hogy a pulthoz jussak. A levegőbe szagolok. Itt nem csak teát isznak – mindenesetre nem éppen az Ösztönigazgatás által hitelesített dolgokat, hiába a bekeretezett tanúsítványok a falakon –, de tekintettel arra, hogy én magam mire készülök, most inkább felejtsük el a bemószerolást.

– Valamit?

A Szent Világot vezető vendéglős kérdezi ezt. Amint beléptem az ajtón, egy lendülettel lejött a lépcsőn a pulthoz. Hullafáradt a képe a jelzése alatt. Valóban hullafáradt. Egyre szalonképtelenebb diákok tanyáznak nála éjjel-nappal, mindent összekoszolnak, ami az útjukba kerül, és nem fizetik ki a cechet. Vendéglátói ösztön – na ezt soha nem fogom irigyelni.

– Két melegszendvicset – mondom. – Paradicsommal, uborkával. Előre fizetek.

– Értékelem.

A vendéglős olyan kimerült, hogy nem bír teljes mondatokkal beszélni. Ahhoz is alig van ereje, hogy a grillsütőbe nyomja a kenyérszeleteket; olvadó sajt illata. Én nem purcanthatom ki a seggfejeket, ő meg nem kergetheti el őket. Káros az egészségre, ha az ember nem élheti ki kellőképpen az Ösztönét, de az sem tesz jót, ha túltolja a dolgot.

– Ki kellene hívnia a Visszaélés-elhárító Csapatot – mondom.

Miután rendeltem, a terem végében lévő számítógépes terminálok felé sietek. Egy harapással befaltam az egész melegszendvicsemet, közben nagypapára gondoltam. Lehúzom a fejem, hogy ne verjem be a régi földgömbbe; a dobónyilaktól semmi sem látszik rajta a szuperkontinensünkből és az egyes szektoraiból.

Flo ott gubbaszt egy magas bárszéken, mint egy madár, az arca zöldell egy Minitel képernyőjének a sugárzásától. Csak ül tovább mereven, ahogy letelepszem mellé, és leteszem a melegszendvicsét a billentyűzet mellé.

– Pisiske.

– Tapló.

Most, hogy túl vagyunk a köszönésen, a lényegre térhetünk. Egy pillantással felmérem, hogy figyel-e bennünket bárki, de senki nem törődik velünk.

– Megvan, amit kértem?

Flo tikkel. Folyton tikkel, annyit bámulja a képernyőket. Begépel egy parancsot. Várunk. A képernyő egyik sort a másik után tölti be; egy Minitellel nem szabad kapkodni. A szomszédjaink pucér testek mozaikjait bámulják. Bármilyen szemcsések is, kényelmetlenül érzem magam, amiért Flo is láthatja őket; még csak tizenhárom éves. Bár az ő korában én különbeket is láttam.

– Itt a szomszédos könyvtárban is vannak Minitelek – mondom.

Flo letép egy darab bőrt a hüvelykujja körmének a széléről.

– De ehhez, amit én csinálok, azok nem jók. Ne akarj már megint óvni, nem először látok ilyesmiket.

Még hálátlanabb, mint a bizalmasok. Majdnem Flo lett a tizenegyedik életem. Év közben történt, egy nyári estén, egy híd szélén. Soha nem kérdeztem meg tőle, miért akart leugrani. Elrángathattam volna erőszakkal a Számítási Hivatalba, felnyomhattam volna, és akkor megkapom az utolsó jóváírást, és ahogy terveztem, a nagykorúságom előtt Erényessé válok. De letettem róla. Ha az egész társadalom az emberi élet értékén alapul, akkor a legrosszabb kategóriába kerülsz, ha öngyilkosságra hajlamosnak könyvelnek el.

– Nézd!

Flo a képernyőre mutat. 3516 – Nyomuk veszett. Egy rövid felhívásokkal teli oldal? Odahajolok ahhoz a szöveghez, amire Flo rábök az ujjával.

Marthe-nak, Szerelők Iskolája, Déli Szektor. Hosszú ideje semmi hírünk rólad, nem tudunk elérni. Lépj kapcsolatba velünk! – A másodnagybácsijaid a Keleti Szektorból

Kiakadok.

– Fizetek neked, nem is keveset, hogy adj egy jó tippet, erre egy… nem is tudom, mivel állsz elő… egy családi üggyel? Mégis kit tudok itt megmenteni?

Flo leveszi a szemét a képernyőről, hogy rám meredjen a számtalan hajfonatán át. A jelzése mindannyiszor megdöbbent. Árva Ösztön. Vannak ilyen ritka, egyedülálló, szokatlan Ösztönök: olyanok, amelyeknek nincs nevük. Flo soha nem árulta el, az övé pontosan mi is, én meg nem kérdeztem tőle. A hídon történtekhez hasonlóan ez is zavar egy kicsit. Nem tudom, hogy valamelyik itteni Iskolába járt-e, az is lehet, hogy soha nem is járt iskolába, mindenesetre a napjait a Szent Világban tölti. Tök egyedül.

– Van pár másik is – mondja.

– Micsoda?

– Hirdetés.

Az ujjai a billentyűzeten táncolnak; nagyon szép ujjai vannak, de lerontja a képet, hogy rágja a körmét. Ha még meglennének az eredeti ujjaim, mindenhol megérinteném magamat, csak úgy, csak hogy érezzem a bőrömet, a körvonalaimat itt is, ott is, és százszor is megtapogatnám azt a dudort a bordáim között, hogy megtudjam, nem nőtt-e.

A képernyő betölti az adatokat:

Vincent-nak, Déli Szektor, Pénzügyi-számviteli Iskola. Hová tűntél? Még mindig duzzogsz? Kezdek aggódni. – Baptiste

Majd egy újabb keresés eredménye:

Paulnak, Déli Szektor, Előzékenységi Iskola. Fejezd be a bujkálást, és add meg a tartozásodat! – Tudod, ki

– Csupa eltűnt személy, akiket keresnek, és akik mind a Déli Szektor Iskoláiba jártak – mondja Flo, mielőtt a melegszendvicsébe mélyesztené a fogait. – Ha kell, van még több is. Nem egyszerűen csak bujkáló emberekről lehet szó, nem?

Izgatott borzongás fut végig rajtam, és szinte meg is feledkezem a dudoromról. Végre! A sors szava! Ha Flónak igaza van, nem egyetlen életet fogok megmenteni.

Egész rakásnyit.

TARTALOM

1. Nyiss ajtót nekem!

Mindenkinek van ösztöne

Egyedül az ösztön dönt

A megfelelő pillanat

2. Soha nem feledlek

Te, én és a Mi

Ki ez a lány?

Megtalálunk, te

Köszönetnyilvánítás

Újdonságaink, eseményeink, valamint kedvezményes ajánlataink megtalálhatók megújult webáruházunkban, a booklove.hu-n!

Felelős kiadó Pap Zoltán

A Kolibri Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő M. Szabó Csilla

Projektvezető Fehér Zoltán

A szöveget gondozta Tomku Kinga

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Tördelte Izing Imre

ISBN 978 963 599 688 9

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Jost – SIL Open Font License

Noto Sans Symbols 2 – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Work Sans – SIL Open Font License