Brandon Hackett

XENO

IMPRESSZUM

Brandon Hackett: Xeno

Copyright © Markovics Botond, 2017

ISBN: 978-963-419-357-9 (epub)

ISBN: 978-963-419-358-6 (mobi)

Agave Könyvek

Felelős kiadó: a kiadó ügyvezetője

A kötetet tervezte: Kuszkó Rajmund

A borítót tervezte: Stephan Martiniere

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Bordás Veronika

Korrektor: Horváth Krisztina

Műfaj: science fiction

I.
A GYARMATOK

OLGA BALLARD: A XENÓKRÓL EGYSZERŰEN

(Paulsen&Graff, 2117)

A Föld gyarmat lakossága tizenötmilliárd fő: ebből hatmilliárd ember, kilencmilliárd földönkívüli, más néven xeno.

Ez könyv a xenókról szól, a migrátorok által gyarmatosított három másik idegen civilizációról, a firkákról, a hidrákról és az ostorosokról. Közel hat évtizede osztozunk velük közös élettéren, és ideje lenne végre túllépnünk a félelem szülte gyűlölködésen. Ehhez azonban muszáj megértenünk és még inkább elfogadnunk az egymásétól alapjaiban különböző gondolkodásunkat és szokásainkat, mert ezen múlik a jövőnk.

Egymás számára mindannyian xenók vagyunk.

1.

Olga az édesanyjától meghívást kapott egy fogadásra, amelyre nem akart elmenni, ugyanis az anyja a számára már tizenöt éve meghalt. Akkor halt meg, amikor a migrátorok kiválasztották, kiölték belőle a személyiségét, és az akaratukat közvetítő helytartójukká, a milliárdok által gyűlölt szónokok egyikévé változtatták. Olga nem gyűlölte, hiszen már csak egy lélek nélküli testhüvely volt, viszont saját lelki békéje érdekében megpróbált minél távolabb élni tőle.

Most mégis találkozni fognak, mert a meghívást nem utasíthatta vissza. Egy szónokot nem lehetett visszautasítani.

Tesla Elonjával Nyugat-Franciaország felett lépett ki a hazavezető féreglyuklencséből. A Spektrum kékesfehér napjának vakító fényéhez képest borongós, európai ősz fogadta. A firkák bolygójától egyetlen pillanat alatt utazott közel háromezer fényévet; ennyit értek manapság a hatalmas távolságok.

Az Elon a légifolyosó ívét követve enyhén megdőlt, és a többi jármű közé sorolva ereszkedni kezdett Möbius City felé. A migrátor féreglyukaknak köszönhetően a négy gyarmatvilágon keresztülívelő, ötszázmillió lakosú városegyüttes egyszerre terült el az alant elnyúló Loire-öbölben, a Spektrum déli sarkkörén, a Hydrus hold jégburka alatti óceánvilág mélyén, valamint az Ellipszisen, az ostoros civilizáció ezerötszáz összekapcsolt aszteroidájából álló láncolatában.

Az égen ezernyi, automata vezérlésű migrátor hadangyal cirkált. Időnként mesterséges érzékelőket szórtak a légkörbe, amelyek a széllel sodródtak, megülepedtek az épületek mélyedéseiben, a lombkoronákban, elkeveredtek a légköri porral, hogy aztán mindent rögzítsenek, mindent megfigyeljenek, ami a felszínen történik. Olga ruhájára is százával tapadtak, sőt, valószínűleg minden lélegzetvétellel újabbak épültek be a testébe.

A távolban felsejlettek a nyugat-európai szónoki rezidencia terrakotta piramisépületének kontúrjai. Olga a nadrágjába törölte nyirkos tenyerét, majd bal keze középső ujján viselt csontberakásos platinagyűrűjét forgatta.

Csak néhány elvesztegetett óra, egy tucatnyi kínos mosoly és néhány üres társalgás, aztán lépek is, nyugtatta magát, pedig sejtette, hogy nem fogja ilyen könnyen megúszni.

Anyával találkozni sosem egyszerű. Ezek a találkozások mindig nyomot hagytak benne.

Elonja leereszkedett a szónoki piramisépület oldalába mélyesztett teraszra, az ott parkoló földi levverek, domborművekkel díszített firka röpperek és kétéltű hydrusi aquatikok közé. A turbinák lassú kilégzéssel elhallgattak, a belső spektrumi és a kinti földi légnyomás közti különbség halk szisszenéssel kiegyenlítődött, Olga kikászálódott a levverből, mire az halk kattanással rácsatlakozott a térkőbe épített töltőcsonkra.

Möbius City földi negyedének szögletessége lehangolóan hatott a spektrumi szín- és formagazdagság után, csak az itteni, nyakatekert vonalvezetésű firka porzókarcolók és óriási fákra emlékeztető esőtornyok törték meg az üvegfalú irodaépületek és az unalmas felhőkarcolók szürkeségét.

A levegőt viszont sokkal finomabbnak érezte. Mélyen beszívta a nyirkos, őszi elmúlás kesernyés illatát. Tíz fok volt, harminc fokkal hidegebb, mint a Spektrum Szoborvárosának izzasztó medencéjében, Olga a csípős széltől megborzongva a hátsó ülésről előhalászta skarlát színű dzsekijét.

Két, szénfekete öltönyt viselő biztonsági őr ellenőrizte a személyazonosságát. Közben megbámulták vaníliaszínű ragacsfestékkel kidekorált smaragdzöld Elonját, de Olga lezser megjelenésén láthatóan jobban meghökkentek: hátul lófarokba fogott barna haja, firka füldísze, jádezöld pólója, koptatott farmerja és narancssárga sportcipője nyilvánvalóan nem egyezett az általuk várt, a tudományos kutatókra jellemző külsővel, sem a fogadásra érkező vendégek elegáns öltözékével.

Olga biccentett feléjük, aztán zsebre dugott kézzel elindult a bejárat felé. Az elmúlt másfél évben mindössze tíz napot töltött a Földön, és most sem tervezett egy esténél többet maradni. A Spektrumon rengeteg munka várta; év végéig le kellett zárniuk a kutatási projektet, és előkészíteni az áttelepülést a Hydrusra.

Egy krémszínű zakót és fekete nadrágot viselő, magas férfi sietett eléje. Olga lendületes járásáról már messziről felismerte Markot. Bátyja a sötét szakálla miatt valós koránál minimum öt évvel idősebbnek tűnt, mintha már a negyvenes éveiben járt volna. A szakállt öt éve, nem sokkal apjuk halála után kezdte el növeszteni.

Mark széles vigyorral megállt előtte, aztán szorosan megölelte.

– Jó újra látni téged!

– Nekem is minden vágyam itt lenni – húzta el a száját Olga, aztán finoman kibontakozott az ölelésből.

– Legalább most az egyszer ne légy ilyen ellenséges! – hunyorgott Mark, ahogy az Olga háta mögött lassan lenyugvó napba pillantott.

– Színleljek inkább? Nem értem, te hogy bírsz a közelében lenni.

– Anyakomplexus. – Mark közelebb hajolt, és megpöckölte a bal fülén viselt, korallvörös spektrumi füldíszt, mire Olga dühösen elrántotta a fejét. – Csak megnéztem! Mondták már, hogy egyáltalán nem nézel ki komoly tudósnak?

– Nem is akarok annak kinézni. A Spektrumon élek, és terepen dolgozom, nem irodában. Látom, te politikusnak öltöztél, viszont én nem a megjelenésemtől leszek xenológus.

– Ezt mondják azok a professzorok is, akiket muszájból veszel be a cikkeidhez társszerzőnek? Ha apa élne, nem mernék megcsinálni.

– Ez mindig is így működött.

– Miért nem mész el a magánszektorba? Ott jóval több a karrierlehetőség.

– Sosem voltam karrierista típus. – Ettől még őt is dühítette ez a begyepesedett, dohánybarna tudományos hierarchia, hogy bármit is tesz le az asztalra, attól még évtizedekig csak egy fiatal, feltörekvő kutatófruska marad, rosszabb esetben pedig Ballard professzor lánya.

– Valóban – biccentett Mark. – Te inkább naiv idealista vagy, de a világnak szüksége van idealistákra. Elkezdtem olvasni a könyved. Kicsit hasonlít apa Nagy Xenokönyvéhez, csak ő sosem volt ennyire elfogult a xenókkal. Te túlságosan xeno-párti vagy.

– Dehogy vagyok xeno-párti!

– Én másképp látlak, mint te saját magadat, de valószínűleg azért vagy elfogult, mert ott élsz közöttük… – Olga közbe akart vágni, de csöndben maradt. Minek vitatkozzon erről pont a mindent mindig jobban tudó Markkal? Beértek a piramisépület belsejébe, Mark fintorogva a fal mellett sorakozó, tucatnyi, arasz nagyságú, üreges fonalszobrocskára mutatott. A falon egy híres firka művészt, Drafaut ábrázoló gyorsfestmény fénylett, Olga orrát megcsapta a friss festékváladék gyömbérre emlékeztető szaga. – Tessék, még a falat is összekenték. Már most több száz szobrot szemeteltek szerteszét, a takarítók napokig fogják fertőtleníteni utánuk a nagytermet. És ez az émelyítő szag…

Olga elnevette magát.

– Amikor a Spektrumon laktunk, sosem panaszkodtál. Nem nagyon ismerek a firkáknál higiénikusabb élőlényeket. Azt ugye tudod, hogy a Chanel, a Dior és az Armani is évtizedek óta firka szövőméz-váladékot használ az illatszereiben? Te Armanit használsz, igaz?

– Nem érdekelnek a hülyeségeid.

– Ezek tények, Mark. A demagógia nevű vírus ellenszerei.

– Ugyan már! Nézd meg, mit műveltek nyáron a Taj Mahallal! Átfaragtak egy évezredes történelmi műemléket, csak mert szerintük úgy szebb! A migrátorok miatt egyik ország sem tudja megfékezni őket. Már másfélszer annyian vannak a Földön, mint mi. Lassan kiszorítanak bennünket a saját bolygónkról.

– Ez az egész ennél sokkal bonyolultabb – felelte Olga. – Nem maguktól jönnek ide. A kényszermigráció elől egyik faj sem menekülhet, és nem az a megoldás, hogy…

– Ettől még a migrátorok odaadták nekik egész Afrikát és New Yorkot, Jerevánt és Saigont – sorolta Mark. – Mexikóvárost, Csungkingot, Madagaszkárt, az egész Balkánt. Soroljam még? Vagy beszéljünk az óceántelepeikről? Nyilván nem maguktól jönnek ide, de egyre csak szaporodnak. A firka faj egy időzített népességbomba, és ez a bomba előbb-utóbb fel fog robbanni.

– Hagyjuk inkább ezt a témát! – Olga nem akart pont a bátyjával a xenókról vitatkozni, főleg mivel mostanában, ahányszor szóba került a téma, mindig összevesztek. – Hány vendég érkezett?

Mark szusszant egy nagyot.

– Száz körül. A résztvevők fele xeno, a legtöbbjük firka művészelőkelőség. Őket hagyjuk is. Viszont akad itt egy sor befolyásos ember, néhánnyal érdemes lenne összeismerkedned. Például Stanislaw Travers, a XenoTechnologiestől. Ha gondolod, bemutatlak neki, szerintem tudna neked jó állást ajánlani a XET-nél. Nagy pénzekért kutathatnád a xenókat, és még haszna is lenne annak, amit csinálsz. Jut eszembe, anya beszereztetett neked egy márkás estélyit, szerintem nagyon jól fogsz kinézni benne.

– Ugye nem gondolod, hogy felveszem? – kérdezte Olga. Nem siklott el bátyja újabb megjegyzése felett, hogy mit is gondol róla és a munkájáról: „és még haszna is lenne annak, amit csinálsz.” Semmit sem változtál, Mark. – Nem fogok idomulni sem anya, sem a te elvárásaidhoz, de a kötelező etiketthez sem.

Mark enyhe fintorral újra végigmérte, de aztán bólintott:

– Ha téged nem zavar, hogy harmincas létedre egyetemistaként öltözködsz… – És kíméletlenül elmosolyodott. Ezzel a reklámmosollyal tizenéves kora óta apától és anyától kezdve szinte bárkit megnyert magának. – Örülök, hogy itt vagy!

Mark színe a homoksárga volt, precíz és karrierista szín, tele fölényességgel.

– Én is örülök neked. – Hogy ez tényleg igaz volt-e, ebben a pillanatban Olga maga sem tudta. – Ugye nincsenek itt migrátorok?

– Sajnos vannak – komorult el Mark. – Ketten jöttek, és anya órák óta velük van. Gondolom, éppen átmossák az agyát.

A fogadás pont úgy alakult, ahogy Olga várta: szmokingot és estélyit viselő, karót nyelt férfiak és nők feszítettek körülötte, néhányan gratuláltak édesapja tudományos örökségének folytatásához, és felszínes frázisokat pufogtattak. Elcsípett néhány fitymáló pillantást a megjelenése kapcsán, de ez utóbbiakat legalább élvezte.

Amióta idén februárban megjelent A xenókról egyszerűen, a nevéhez biggyesztett „Ballard szónoknő lánya” címke mellé felkerült a „Ballard professzor xenológus lánya” címke is. Tizenöt éve foglalkozott komolyabban xenológiával, kilenc éve diplomázott, hat éve doktorált, és most, harminckét éves korára viszonylag elismert szakembernek számított, mégis írnia kellett egy nagy példányszámú ismeretterjesztő könyvet, hogy a neve bekerüljön a köztudatba.

És valószínűleg még így sem sikerült volna, ha nem lenne egyúttal Ben Ballard lánya is. Azóta viszont félelmetesen sokan keresték meg, sokak számára ő lett az ismert és hiteles szakember, akit xenotémában meg lehetett kérdezni.

A teremben jóval több firka nyüzsgött, mint ember, a levegőben ragacsfesték gyömbéres aromája keveredett fonalszobrok tapasztómézének fahéjillatával. Az alig több mint egy méter magas, bagolyfejű firkák kisebb csoportokba verődve, füttyögő, kétcsatornás nyelvükön vitatkoztak, négy, derékszögben meghajló lábuk között megbúvó szövőméhük réséből üreges fonalszobrokat húztak elő, megmutatták egymásnak, majd lerakták a legközelebbi, egyre terebélyesebb szoborkupac peremére. Alkotás közben mindannyian édesgyökereket és húsrudakat rágcsáltak.

Olga megfigyelte, kik közülük az idősebb, rassztól függően sötétebb árnyalatú, borvörös vagy dinnyezöld bőrű véleménymesterek – az ő dupla sípszájaikból felharsanó füttykritikákra mindig hallgattak a többiek –, és az apró gesztusokból, füttyhangsúlyokból megtippelte, ők kiket tartanak a legtehetségesebbeknek.

Váratlanul egy hydrusi mobiltartály taszította oldalba.

Az embermagas, krómszínű tartály kilátóablakán át a vízben lebegő két és fél méteres, hosszúkás hidrából csak annyi derengett, amennyit a belső kijelzők megvilágítottak: zöldes bőre és delfinszerű orra leginkább a Vulkán lejtővárosi vízpopulációjára volt jellemző.

Bocsánatkérést hiába várt, helyette a mobiltartály újra megindult feléje, Olga kényszeredetten félreállt az útjából.

Mark a terem túlsó végében éppen a milliárdos Stan Traversszel, a fejkendőt viselő Fadiyah Assaf francia köztársasági elnöknővel és Geoff Voss-szal, a Világűriroda vezetőjével beszélgetett. Olga nem gondolta volna, hogy ilyen befolyásos ismerősei vannak.

Bár, ahogy belegondolt, Mark mindent elért, amit eddig célként kitűzött maga elé. Az MIT-n szerzett mérnöki diplomája után ezredesi rangig jutott az ENSZ Haderőben, több bevetésen vett részt a Kazah-zónában, többször járt a nemzetközi Unity űrállomáson, és két évet dolgozott a Marson, a Vermont kutatóbázison. Újabban pedig a nemzetközi Földvédelmi Szövetségben kezdte el építeni politikusi karrierjét, és ott aztán végképp sok fontos embert ismerhetett meg.

Olgának sosem ment ez a fajta simulékony kapcsolatépítés, de nem is vágyott rá, hogy fontos emberek között forgolódjon. Mark észrevette, és intett neki, hogy menjen oda, Olga visszaintett, hogy nem megy.

A tenyérnyi firka szobrokkal telepakolt svédasztalnál felhajtott egy pohár pezsgőt, és elmajszolt egy lazacos szendvicset. Végül erőt vett magán, és felpillantott a szemközti falra, hogy farkasszemet nézzen apja képével. Az eredeti fotó a Time magazin „Az év embere 2109-ben”címlapjához készült, ennek felnagyított, aranykeretes változata függött a falon, alatta az interjúból kiragadott idézet virított nagy, krémszínű betűkkel: „A családom mindig fontosabb a xenóknál.”

A kép hazudott: apja valójában inkább nézett ki jókötésű, feltűrt ingujjú, szálfaegyenes tartású, vastagnyakú favágónak, mint ennek a karót nyelt, csokornyakkendős, kisminkelt díszprofesszornak. Olga sosem értette, miért engedte, hogy így fotózzák le.

A második pohár pezsgővel intett a kép felé, aztán ahogy rátörtek az emlékek, inkább elfordult.

– Dr. Ballard! – szólította meg egy női hang a háta mögül.

Olga megfordult, és Vanessa Elsonnal találta szemben magát.

A Friendje a retinájára villantotta az idős asszonyról elérhető nyilvános adatokat: Vanessa Elson, 74 éves, a Friend vállalat többségi részvénytulajdonosa, a Föld ötödik leggazdagabb embere. Született Vanessa Adriana Ferreira néven, Venezuelában, Maracaibóban, 2043-ban. 26 évesen a világ legkeresettebb topmodelljeinek egyike, később a milliárdos Simon Elson felesége. Özvegy: férje és a tizenkilenc éves lánya, Gabrielle 2095-ben vesztették életüket a Hydruson, amikor burkolathibás aquatikjuk a Vulkán közelében összeroppant.

– Mrs. Elson – biccentett Olga, és felhajtotta a pezsgője maradékát.

– A testvére megígérte, hogy bemutat bennünket egymásnak, de úgy tűnik, megfeledkezett róla. Segítene nekem egy xenokérdésben?

– Ha tudok, szívesen.

Az azúrkék estélyit viselő milliárdos özvegy ránézésre nyúlánk, szép arcú, enyhén kreol, középkorú nő benyomását keltette. Mondhatni pokolian jól tartotta magát. Majdnem egy fejjel magasodott Olga fölé, fénylő, sötétbarna haja a vállára omlott, ráncai és a felemás színűre módosított, zöld-sárga szempárja körüli szarkalábak alig látszottak a sminkje alatt.

– Az imént üzleti megbeszélést folytattam egy hidrával, Szűrtfényű Hőkedvelővel. – Vanessa Elson arra a króm mobiltartályra mutatott, amelyik nemrég Olgának ütközött. – Hőkedvelő meghívott egy prímvacsorára a Hydrusra, a Függővárosba, de nem igazán tudom, mit lenne érdemes mondanom neki, hogy ne sértsem meg, főleg, mivel a vacsora egy fontos együttműködés kezdete lehet az energiamesterrel. Nekem ez a prímvacsora nagyon bizarr. Mondja, mi ebben a trükk? Mert van benne trükk, ugye?

A prímek, a kutyák értelmi szintjével rendelkező harmadik hidra nem egyedei hordták ki és táplálták a hidra utódokat. Olga és a legtöbb ember az egyik legvisszataszítóbb hidra szokásnak tartotta, hogy a hidrák időnként meg is ették őket. Mintha a gyermekeik anyját fogyasztanák el vacsorára.

– Milyen színű volt ennek Hőkedvelőnek a szeme? – kérdezte Olga. Enyhén szédelegni kezdett a pezsgőtől.

– A szeme? Honnan tudjam? Vagy várjon csak… – Vanessa Elson néhány másodpercre elrévedt, ahogy visszakereste a Friendjén a beszélgetés felvételét. – Vörös. Igen, vörös.

– Milyen vörös?

– Ez tényleg lényeges? Bordó.

– Nem elég. – Az asszony estélyije tükröződő felületűre változott, a nő hasáról Olga saját arca bámult vissza. Talán kicsit erősebben is kisminkelhette volna magát. – Át tudná küldeni esetleg a felvételt?

A Friendjére képüzenet érkezett Vanessa Elsontól, Olga gyorsan összevetette a Cognin a szempár karmazsinvörös színárnyalatát a hydrusi szemszín-skálával.

– Köszönöm, így már egyszerűbb. A hidra domina nemű, ezért elfogadhatja a meghívást. Ez számító, de pozitívan értelmezhető gesztus volt Hőkedvelőtől, amellyel majd azt akarja próbára tenni, képes-e megenni egy prímet. Pontosan tudják, mi mit gondolunk erről a szokásról, ezért a prímet ön előtt fogják majd levágni. Erre készüljön fel. Ha azonban dominus lenne, akkor…

– Akkor csak játszmázna velem. Igen, erre most, hogy mondja, emlékszem.

– Így van. Egy dominus sosem hívná meg önt magához, és nem osztja meg a prímjeit senkivel. Ha ilyet ajánlana, annak nem szabad bedőlni, mert ha véletlenül elfogadja, azt úgy értelmezi, nem megfelelő üzleti partner.

– Értem – bólogatott Vanessa Elson. – Ritkán van alkalmam hidrákkal társalogni, nem igazán szeretem azt a holdat. Számomra nagyon nyomasztó. Azt hiszem, inkább mégis kihagyom ezt a bizarr vacsorát. De ugye nem fejből állapította meg Hőkedvelő nemét?

– Nem, dehogy. Ahhoz nem elég jó a szemem, sem a színmemóriám. Cogni xenoadat-elemző szubintet használok.

– Pont Cognit? Bár végül is, a XET kevésszámú hasznos fejlesztéseinek egyike. – Vanessa hunyorogva Stan Travers irányába pillantott.

– Ha eltekintünk az űrprojektjeiktől, a virtuális és vizuális technológiáiktól, a fordítóalgoritmusaiktól, a kibernetikai és…

– Elég! – szisszent fel a nő.

– Elnézését kérem – kapott észbe Olga. Eszébe jutott, hogy Travers és Vanessa nem igazán kedvelik egymást –, ez meglehetősen indigó megjegyzés volt.

– Indigó? – ráncolta a homlokát Vanessa Elson.

Olga összerezzent. Nem először fordult elő vele a Spektrumon töltött utóbbi hónapokban, hogy bizonyos fogalmakat véletlenül színekkel helyettesített: az irónia indigó színben vibrált a gondolatai közt.

– A Spektrumon valószínűleg az agyamra mentek a színek – vallotta be. – A firkák többsége szinesztéziás, színekben gondolkodnak, és lehet, hogy kezd rám is átragadni. Többekkel megesett, akik huzamosabb ideig éltek odaát. Persze, a firkák többmilliónyi színárnyalatot különböztetnek meg, a kommunikációjuk számos rétegét fel sem fogjuk.

– Döbbenetes lehet ennyiféle színt megkülönböztetni.

– Számunkra igen. A firkák viszont pentakromátok, öt színérzékelő receptoruk van, míg a legtöbb embernek mindössze három. De ez mind benne van a Nagy Xenokönyvben. Azt hittem, mindenki olvasta.

– Ez is indigó volt, ugye? Pedig díszkötésű, dedikált papírpéldányom van belőle, de minden részletre én sem emlékezhetek.

– Apa sosem dedikált, számára a papírkönyv érték volt, utálta összefirkálni őket.

– Nekem mégis megtette. Az édesapjának nagyon sokat köszönhetünk, sokkal közelebb hozta hozzánk a xenókat. Ön pedig ugyanolyan kiváló xenológus, mint Benjamin volt, és egy egész élet áll ön előtt, hogy továbbvigye, amit ő elkezdett…

– Köszönöm, de természetesen túloz.

– Sajnálom, ami az édesapjával történt. Annyira meg akarta érteni az ostorosokat, erre pont ők… – Olga mereven bámult maga elé, és Vanessa azonnal észrevette. – Ne haragudjon, nem akartam feltépni a régi sebeket. Ostoba vénasszony vagyok!

Egy flamingószínű, fiatal firka libbent Olga mellé, kezével összetapogatta az italpult fehér terítőjét. Hosszú festékujjai olyan gyorsasággal mozogtak, mintha összemorzsolna valamit, közben néha a hasa alatti festékmirigyéhez kapott, aztán egy üvegtálból felmarkolt egy halom gyümölcsrudat, és lobogó füllel elszaladt. Az abroszba kenve egy kettőjüket ábrázoló, kéttenyérnyi villámfestményt hagyott maga után.

– Apa tudta, mit vállal. Tudta, hogy az ostorosok ön- és közveszélyesek – mondta halkan Olga. – Ez nem meglepő egy haldokló Alzheimer-kultúra esetében, amely már szinte teljesen elfelejtette a múltját.

– A legtöbb ember azt gondolja, az ostorosok kegyetlen gyilkosok – tűnődött Vanessa Elson, és ő is az abroszba kent firka pillanatfestményt nézte. – Szerintem inkább kétségbeesettek.

– Állt már szemtől szemben ostorossal? – kérdezte gúnyosan Olga.

– Néhányszor igen.

– Valóban? Hol és mikor?

– Ez egy kissé tolakodó kérdés, kedvesem. Egyszerűen érdekelnek az ostorosok. Rengeteg titkuk van, amelyekre már ők maguk sem emlékeznek. Én pedig szeretem a titkokat, ebben kicsit olyan vagyok, mint egy hidra. – Vanessa végigmérte Olgát a firka füldíszétől egészen a sportcipőjéig. – Egyébként szórakoztató látni, ahogy néhány karót nyelt sznob mennyire nem képes elfogadni az ilyesfajta különcséget. Gondolom, elcsípett pár lenéző tekintetet a ruhája miatt. Le merném fogadni, hogy szereti a klasszikus rockzenét.

– És elvesztené a fogadást – vigyorgott Olga. – Hallgat manapság még valaki egyáltalán rockot?

– Én például igen…

– Az ön korában ez megbocsátható.

Vanessa homloka ráncokba szaladt.

– Nem tudom eldönteni, kedvelem-e a humorát. – Hirtelen a magasba mutatott: – Nézze csak, ott az édesanyja! És két migrátor!

Olga elszoruló torokkal pillantott fel az emeletre.

Anya, pontosabban anya testhüvelye az emeleti körfolyosón az áfonyavörös szőnyeggel borított márványlépcső irányába haladt, feje felett glóriaként lebegett védangyala vajfehér korongja: a félméteres átmérőjű migrátor testőrgépezet közben talán folyamatosan utasításokat és döntéseket suttogott neki. Anya egyenes, méltóságteljes tartással haladt, topázzöld bársonykosztümje optikailag valamennyire megnyújtotta molett alakját.

A nála kétszer magasabb migrátorok úgy lebegtek mögötte, mint a lelkét birtokló gonosz démonok. Mindkét migrátort bársonykék aura vette körül, és ugyan most éppen anyagi formát öltöttek, de ettől még nem voltak többek, mint fejlett technológiával manipulált kristályrészecskék halmaza. Elnyújtott, többé-kevésbé humanoid alakjuk nem ért le a padlóig, tojás alakú, savószínű fejükön parányi szájszerű nyílás húzódott, felette ovális szembogaruk feketéllett – mintha megjelenésükhöz a 20. századi UFO-ábrázolásokat használták volna fel.

A többi gyarmaton másképpen mutatkoztak: a firkáknál alacsonyabb, több végtagú, szivárványszínű jelenésként, a Spektrumon pedig halszerű formában jelentek meg, amikor úgy tartotta kedvük.

Mindenki megbabonázva nézte őket, mivel csak nagyon ritkán jelentek meg nyilvánosan. Általában csak a szónokokkal kommunikáltak – már ha azt, ahogy instruálták őket, kommunikációnak lehetett nevezni.

Olgát mindig is bosszantotta, hogy a migrátorok arra sem méltatják a gyarmataikat, hogy megmutassák igazi valójukat; senki nem hitte, hogy valóban ennyiféleképpen néznek ki. Egyes elméletek szerint már régen megszabadultak az anyagi test korlátaitól, és csak a gyarmatok miatt jelentek meg időnként ezekben a formákban.

– Kérdezhetek valamit az édesanyjával kapcsolatban? – fogta halkabbra Vanessa. – Mindig is érdekeltek a szónokok, de felszínes beszélgetésnél egyikükkel sem jutottam tovább, ön viszont a lehető legközelebbről ismer egyet közülük. Emberek ők még?

Olga lehunyta a szemét, és mélyet sóhajtott.

Ködös emlékek sejlettek fel. Tizenöt évvel korábbi anyja az ENSZ Xenoügyi Bizottságának jogi képviselőjeként Budapest, Brüsszel és Möbius között ingázott, és noha rengeteget dolgozott, Olga egy pillanatra sem érezte, hogy elhanyagolná őket. Olga imádott együtt főzni vele, de játszani még inkább. Anya meglepően jó volt XenoWarsban, rengeteg meccset játszottak párban, és közben rengeteget nevettek.

Anya csilingelő nevetése végigkísérte Olga fiatalkorát.

– Anya tizenöt éve nem mosolyodott el – felelte síri hangon. – Ön szerint?

– Úgy tűnik, mindketten elvesztettünk néhány családtagot. – Vanessa Elson magas sarkú, ezüstszínű cipője hegyes orrát bámulta, majd megköszörülte a torkát. – Lenne egy kérdésem… Megígérem, hogy utána békén hagyom. Illetve inkább ajánlat ez: hatalmas szükségem lenne egy xenológiai tanácsadóra, olyasvalakire, aki a lehető legmélyebben érti az egyes xenokultúrákat, és segítene bizonyos tárgyalások lebonyolításában.

– Valószínűleg tudok önnek ajánlani néhány megbízható kollégát.

Vanessa felvonta a szemöldökét.

– Kifejezetten önre gondoltam.

– Sajnálom, de én nem foglalkozom üzleti tanácsadással.

– Bármennyit hajlandó vagyok fizetni a szakértelméért. A Spektrumon, a Hydruson és az Ellipszisen kellene dolgoznia, legfőképp az utóbbin.

– Az Ellipszisen? – hökkent meg Olga.

– Igen. Tisztában vagyok vele, hogy alig tudunk valamit az ostorosokról, és miféle kockázatot jelent kapcsolatba lépni velük, de életbevágóan fontos lenne, hogy megértsünk velük kapcsolatban valamit.

Olga habozott.

Az Ellipszis.

Évek óta szeretett volna az ostoros kultúra mélyére ásni, de sosem kapott rá sem engedélyt, sem támogatást. Apja halála után biztonsági okokból az összes ostoroskutató projektet felfüggesztették, és az aszteroidavárosok felfedezetlen részeibe megtiltották a belépést.

Kérdés, hogy elfogadjon-e emiatt egy céges ajánlatot. Jelenleg azt csinálta, amire mindig is vágyott, és ezt a kutatói szabadságot az egyetemi hierarchia hátrányai ellenére sem szívesen adta volna fel.

Mégis… Az Ellipszisről van szó.

– Nézze, jelenleg az Oxfordi Egyetem és a Sorbonne közösen finanszírozott kutatóprogramját vezetem a Spektrumon, jövő évtől pedig a Hydruson – felelte óvatosan.

– Megtérítem mindkét egyetem teljes költségét, ha ezen múlik – felelte azonnal Vanessa Elson. – Sőt, még támogatom is a további kutatásaikat. Higgye el, én sokkal közelebb tudom vinni a xenóihoz, mint bárki más. Tudom, hogy több ellipszisi pályázatát utasították vissza biztonsági kockázat miatt. Én el tudok intézni bármilyen engedélyt.

Anya megállt a lépcsősor tetején, és felemelte a kezét. Az alapzaj elcsendesedett. Olga anyára pillantott, aztán vissza Vanessa Elsonra:

– Rengeteg kollégámat elszívta az üzleti szektor. Én is számtalan ajánlatot kapok, csakhogy engem kizárólag a xenocivilizációk érdekelnek. Semmi körítés. Tartok tőle, hogy önnek is nemet kell mondanom.

– Ne tegye! – suttogta Vanessa Elson. – Később megbánná!

Olga nem akart elhamarkodottan dönteni, ezért annyit akart felelni, hogy azért alszik rá egyet, de ekkor anya tapsolt néhányat, hogy magára vonja a figyelmet.

Mindenki elcsendesedett, és a lépcső teteje felé fordult.

– Kedves barátaim! – harsant fel anya erőteljes, beszédekhez szokott hangja. – Ha esetleg valaki nem ismer személyesen, Anett Ballard vagyok, szónok. A migrátorok szólnak hozzátok rajtam keresztül. Örülök, hogy eljöttetek, érezzétek otthon magatokat. Számomra ez egy nagyon különleges nap. Ő ott dr. Olga Ballard, a lányom. – Olgára mutatott, mire mindenki feléje fordult. Összerezzent a váratlanul rá irányuló figyelemtől. – Már biztos, hogy legtöbben hallottatok róla, ő is xenológiával foglalkozik, mint egykor az édesapja, és a kultúráink közötti megértés szószólója. Most pedig az a megtiszteltetés érte, hogy tudását a legmagasabb szinten hasznosíthatja: a migrátorok néhány óra múlva magukkal viszik az Eredőre, és nemsokára szónokként tér vissza közénk.

Anya örömtelen arccal tapsolni kezdett.

A teremben tartózkodó emberek néhány pillanatnyi zavart csend után csatlakoztak hozzá, a firkák éles hangon füttyögni kezdtek, pontosan, ahogy elvárták tőlük. A meghívott három hidra csendben figyelt mobiltartályaik mélyéről.

Olga döbbenten nézte az emelvény tetején álló lényt, aki egykor az anyja volt, és most kimondta rá a halálos ítéletét.

ARCHÍV FELVÉTELEK A 2058-AS MIGRÁTORINVÁZIÓRÓL:

ISMERETLEN ŰRHAJÓ A JUPITER KÖZELÉBEN? / CNN / 2058. 02. 02.

Pedro Oliveira, perui csillagász ismeretlen eredetű űrobjektumot észlelt a Jupiter pályája közelében. A NASA, a ROSCOSMOS és a CNSA is megerősítették az észlelést. [A felvételen jégcsap alakú, kilométeres test látszik, felületét mikrometeorok tízezrei pettyezik.] A csillagászok nem zárják ki a lehetőségét, hogy a lándzsaszerű objektum mesterséges eredetű…

MIT AKAR A LÁNDZSA? / Xinhua Hírügynökség / 2058. 06. 21.

A Lándzsa a Földtől kétmillió kilométernyire halad. Az üzenetekre továbbra sem válaszol, és folyamatos pályakorrekciókat végez. A Magellan, a kínai CNSA és az amerikai NASA által közösen fejlesztett űrhajó két hét múlva indul a Lándzsa felderítésére…

EGYPERCES INVÁZIÓ! / CNN / 2058. 07. 10.

Másfél órája a Lándzsa közelében egy óriási féregjárat, egyfajta térdimenzionális alagút nyílt meg, amelyből három másik Lándzsa bukkant elő. Az elmúlt percben pedig ezernyi féregjárat nyílt meg a Föld számos országában. A Lándzsák által létrehozott járatokból százezernyi ellenséges objektum árasztotta el a Föld légkörét. Moszkvai, pekingi és washingtoni tudósítóink jelentése szerint a NATO és az Ázsia Tengely védelmi rendszerei, tengeri és légi flottaegységei egyetlen pillanat alatt váltak működésképtelenné, és… [megszakad az adás]

KÉNYSZERÍTETT MIGRÁCIÓK / EarthMag / 2058. 07. 12.

A tegnapelőtt világszerte megnyílt több mint ezer féreglyukon továbbra is idegen élőlények özönlenek át a Földre, de úgy tűnik, nem a saját akaratukból, ahogy az a több millió ember sem a saját akaratából lépett be a féreglyukak fénylő lencséjébe […] Katonai szakértők szerint a támadók a Föld légkörébe programozott nanorészecskéket pumpáltak, amelyek révén irányításuk alá vonhatják a technológiai eszközeinket és az emberi akaratot is. A fejlett országok haditechnikája működésképtelen, a légkörben lebegő harcászati objektumok…

A SZÓNOKOK / BBC News / 2058. 07. 27.

[Középkorú távol-keleti nő beszél Pekingben a Tienanmen téren, hangja dübörögve söpör végig a téren összegyűlő hallgatóságon, de nem tudni, milyen erősítőn át. Feje felett korong alakú védangyal, a tér felett ezernyi téglalap alakú hadangyal lebeg.]

[Sötét bőrű férfi a Time Square-en:] – Ne ellenkezzetek! A migrátorok szólnak hozzátok rajtam keresztül. A migrátorok akarata szerint New York teljes lakossága átköltöztetésre kerül az új világokra. A kiválasztottak nem fognak tudni ellenkezni, mert…

[Lövések, a férfi összeesik, a védangyal lecsap, a tömegben három férfi felizzik, és hamuvá porlad. Kitör a pánik.] [Egy órával később egy fiatal, vörös hajú lány áll ugyanott, a feje felett fehér korong lebeg, éles hangja az őt figyelő embertömeg csontjáig hatol.] – Ne ellenkezzetek! A migrátorok szólnak hozzátok rajtam keresztül…

2.

Szónokként tér vissza közénk.

Szónokként.

Egyetlen, mindent elnyelő, fekete szó.

Maga a halálos ítélet.

Olga nem bírta elviselni a szánakozó és közönyös tekintetek kereszttüzét. Sarkon fordult, és leszegett fejjel kisietett a teremből. Vanessa Elson még utánaszólt, de már nem hallotta, mit mond.

Néhányan gratulálni próbáltak, de nem értette, mihez, amikor a saját anyja éppen a halálba küldte.

Nem anya tette, csak a testhüvelye.

Kiért a folyosóra, a legközelebbi lifthez sietett, megadta a szint számát, és a lift elindult felfelé. A mennyezeti kamerába bámult, és bár zihálva szedte a levegőt, rezzenéstelen arccal várt, és csak várt, és várt. A lifttükrökből saját megsokszorozódó képmásával nézett farkasszemet, de azok az Olgák sokkal kétségbeesettebbnek tűntek, pedig azt hitte, képes magába fojtani az érzéseit.

Az ajtó félresiklott, Olga végigrohant a régi szobájához vezető folyosón, és bevágta maga után a firka faragásokkal díszített faajtót.

Ide-oda pillantott, mint a csapdába esett vad, aki a menekülési utat keresi.

Csakhogy ezúttal nem volt menekülési út.

Szónok.

Nem lehet szónok! Neki a xenokultúrákat kell kutatnia! Ez az élete! Fel-alá járkált, körmeit a tenyerébe vájta, és úgy zihált, mintha lépcsőn szaladt volna fel a tizedik emeletre.

Szónok.

Fulladni kezdett, és hiába kapkodta a levegőt. Az ablakhoz rohant, és megérintette a nyitógombot. Az üvegtábla félresiklott, kintről hideg áramlat csapott az arcába. Kihajolt, és behunyt szemmel mélyeket lélegzett.

Kopogtak az ajtón.

Máris itt vannak?

– Olga! – Mark volt az. – Engedj be!

Olga nem válaszolt, Mark néhány másodperc múlva lenyomta a kilincset és belépett. Légáramlat süvített keresztül a szobán, Mark gyorsan becsukta maga után az ajtót.

Szónok! Szónok! Szónok!, dübörgött a szó Olga fejében.

– Jól vagy? – kérdezte bátyja.

– Nem! Nem vagyok jól! Kurvára nem vagyok jól!

Mark odaugrott hozzá, és átölelte:

– Hé, nyugi! Hallod? Nézz rám! Nem lesz semmi baj, oké? Megoldjuk. Nem foglak téged is elveszíteni!

– Eressz! – kiabálta Olga, és Mark szemébe nézett: – Te tudtad ezt? Tudtad?!

– Dehogy tudtam! – csattant fel Mark, és úgy fújtatott, mint egy megvadult bika. Olga ismerte Markot, látta már ilyen állapotban, utoljára akkor, amikor apát megölték az ostorosok. Tudta, hogy ilyenkor bármire képes. – Tennünk kell valamit!

– Ne nevettess! – tolta el magától a bátyját Olga. – Mit tegyek? Bújjak el előlük?

Mark fel-alá járkált, ahogy az előbb ő is tette, keze ökölbe szorult, ahogy megpróbált gondolkodni:

– Ezt nem hiszem el! Azt hittem, legalább mi biztonságban vagyunk!

Mark hisztérikus idegessége Olgát egy pillanat alatt észhez térítette.

– Nem anya tehet róla.

– Hát akkor kicsoda? Ki, ha nem ő? Ki?!

– Nem hiszem, hogy bármi beleszólása lett volna. Nem mintha nem lenne mindegy, ki tehet róla.

– Figyelj ide! – Mark megragadta húga mindkét vállát. – Hallottam pletykákat titkos szervezetekről… Olyanokról, amelyek a migrátorok ellen dolgoznak.

– Mint a bahreini gerillák a ’90-es években? – gúnyolódott Olga. – A migrátorok szép nagy krátert hagytak utánuk.

– Nem fanatikus lázadókra gondolok, hanem titkosan szerveződő migrátor- és xeno-ellenes szervezetekre. Milliárdosok, kormányok és multicégek által titokban támogatott csoportokra.

– Miről beszélsz? – hökkent meg Olga, és megpróbált kiszabadulni Mark szorításából. Mark elengedte, és tovább járkált fel-alá, szeme ide-oda villant, ahogy lázasan gondolkodott.

– Ők el tudnak tüntetni.

– Miről beszélsz?! Senki nem tud elrejtőzni a migrátorok elől.

– Az életedről beszélek! Figyelj ide… – Mark halkabbra fogta. – Gondolkodjunk higgadtan! Nem sok időd maradt, talán két-három óra. Beszélek néhány emberrel, és ha minden jól megy, egy órán belül felvesznek a közelben. Ők el tudnak rejteni.

– Kicsodák, Mark? Miféle emberek?!

– Pszt, ne kiabálj! Csak bízz bennem!

– Miről beszélsz?!

Újra kopogtak az ajtón.

Elhallgattak, és egymásra pillantottak, aztán az ajtó kinyílt, és anya lépett be rajta. Kezében tartott kis tányéron feltűzött koktélrák falatkák sorakoztak, és éppen bekapta az egyiket. A kosztümkabát alatt is látszottak hasán a hurkák, egykor karcsú nyakát behízta, kerek feje felett védangyala korongja lebegett, és ahogy közelebb jött, Olga orrát megcsapta Chaneljének ismerős illata.

Ettől még nem anya volt.

Anya egykedvűen majszolva végigmérte őket, majd lenyelte a falatot, és Olgára pillantott:

– Örülök, hogy ilyen megtiszteltetésben lehet részed.

Érzelemmentes szavai Olgát jeges nyugalommal töltötték el.

– Én is örülök a megtiszteltetésnek, szónoknő – biccentett gúnyosan.

– Ugyan, ne csináld ezt! – lépett közelebb anya. Az fájt a legjobban, hogy ugyanúgy viselkedett, mint régen, és ugyanúgy csengett a hangja, ugyanúgy sminkelte magát.

Csak már nem mosolygott, és egyetlen érzelem sem villant fel az arcán.

– Mit ne csináljak?

– Ne szónoknőzz! Az édesanyád vagyok.

Anya színe a türkizkék volt. Rideg és érzéketlen türkizkék.

Szónokká válása után Olga még évekig élt együtt vele, naponta kereste benne a régi anyját, nézte, ahogy eszik, nézte, ahogy dolgozik, néha, ahogy alszik. Amikor aludt, és a vonásai ellágyultak, mintha újra a régi anya lett volna, ébren azonban csak egy érzelmek nélküli testhüvelyként élt. Ilyen volt most is.

Régi, gyerekkori emlékeiben anya tisztán, olívazölden ragyogott, noha akkoriban még nem gondolt rá színként. Most saját, évekkel későbbi leendő tükörképét látta benne: ő is ilyen örömtelen, érzelmek nélküli szolga lesz hamarosan.

A legijesztőbbnek mindebben azt tartotta, hogy szép lassan végleg elveszítette a kötődését anyához. Már csak egy idegent látott maga előtt, akit nem ismert, nem tudta, mire gondol, mit érez, csak néhány halvány emlék maradt meg a kapcsolatukból.

– Lehet, hogy az anyánknak hiszed magad, de valójában csak egy lélektelen eszköz vagy, aki elismétli a migrátorok akaratát – mondta halkan Olga. – De ne aggódj, most már nemsokára én is olyan leszek, mint te.

– Remélem, egyszer majd megérted, mi miért történik – felelte közönyösen anya.

– Te akartad ezt, igaz? – kérdezte Mark. – Te vetted rá őket, hogy vigyék el Olgát!

– Én semmire nem tudom rávenni őket, ezt már számtalanszor elmondtam – felelte anya. – És igazad van, Olga, egy adó-vevő vagyok, aki közvetíti az akaratukat, de annál jóval több is. A migrátorok parancsai a mi elménken haladnak keresztül, általunk formálódik és talál utat a mi fogalmi rendszerünkig. Ez lehetőség arra, hogy egyszer talán megértsük őket és a gyarmatosítás lényegét. Nézd… lehetetlen elmagyarázni, mi vár rád, de nem kell félned tőle. Megértheted egy kis részletét egy sokkal hatalmasabb akaratnak. Erre gondolj, ne pedig arra, hogy mi mindent veszítesz el.

– Ez aztán a tanács!

– Az egyetlen tanács, amire érdemes figyelned. A kapcsolat nem fog fájni, csak a filmekben ábrázolják úgy, mintha egy szónok a kínok kínját élné meg.

– Elvették a személyiségedet, és kiürítettek, hogy használni tudjanak. – Olga végigmérte anyját, és eszébe jutott az a másfél évtizeddel ezelőtti, karcsú nő, aki naponta jógázott, mellette rendszeresen futott, és közben mindig Gary Ezra-albumokat hallgatott. – Mi az isten történik ezzel a családdal? Te, aztán apa, most én… Miért mi? Miért?

Anya egy pillanatig hallgatott, aztán folytatta:

– Mire néhány hét múlva visszatérsz az Eredőről, teljes jogú szónok leszel, és akkor már érteni fogod.

– Őszintén sajnállak – vetette oda neki Mark. – A migrátorok elcseszett bábja lettél, egy roncs. Egy tömeggyilkos. Mert te is felelős vagy mindazért, ami körülöttünk történik! És a saját családodat is tönkreteszed.

– Mark! – kiáltotta Olga, és az anya feje felett lebegő védangyalra pillantott. – Ne csináld!

– A migrátorokat egyáltalán nem érdekli, mit mondasz – felelte nyugodtan anya, de a szája széle mintha remegett volna. – Nem foglalkoznak az egyénekkel, sem az érzésekkel. Sokkal, de sokkal komplexebb struktúrákban és folyamatokban gondolkodnak.

Olgát hirtelen elfogta az érzés: talán az, hogy az anyja idehívta őt, talán ez a beszélgetés csak egy kétségbeesett próbálkozás a részéről, hogy valamiféle jelt adjon.

Hogy még létezik. Hogy szereti őket.

Aztán rájött, miért érzi ezt: valahol mélyen még mindig naivan reménykedik abban, hogy anyában valahol mégis maradt valami a régi énjéből. Csakhogy ez nem igaz, hiába is áltatja magát.

Anya már rég nem létezik.

És hamarosan ő maga sem fog.

– Szeretném, hogy tudd: nem én akartam – mondta halkan anya. – Semmiféle hatalmam nincs az események felett. Ahogy neked sincs.

– Tudod mit, szónoknő? – felelte keserűen Olga. – Ez már egyáltalán nem számít.

Anya közönyös biccentéssel nyugtázta a választ, és beleharapott egy újabb koktélrákba.

BENJAMIN BALLARD: NAGY XENOKÖNYV

(Paulsen&Graff, 2081)

Nyüzsgünk és tátogunk

Vajon miért hívjuk a művészeteknek élő spektrumi xenokultúra lakóit pont firkáknak? Miért adtunk nekik ilyen negatív felhangú nevet? Az elnevezés egyszer csak felbukkant, aztán rajtuk ragadt, ahogy a hidra és a Hydrus nevek is spontán terjedtek el az óceánhold civilizációjára. De a többi xenofaj sincs ezzel másképpen. A hidrák a firkákat nyüzsgőknek hívják, bennünket tátogóknak, a firkák az ostorosokat kuszalakóknak, a hidrákat víznyelőnek, bennünket szögletesnek.

Egy biztos, mindannyian gúnyos vagy lenéző elnevezést találtunk a többi civilizációra. Ebben nem különbözünk egymástól.

3.

Olga este tíz előtt néhány perccel kisétált a szónoki piramisrezidencia kovácsoltvas kapuján. Annyira remegett, hogy a pólójában és kabátjában bekapcsolódtak a dörzsfeszültséggel működő melegítőszálak.

Az őrök udvariasan megkérdezték, hová megy, mire azt felelte, hogy csak egyedül akar lenni egy fél órára, mielőtt… Nem kellett befejeznie, az őrök arcára volt írva: tudják, néhány órán belül megkezdődik a szónoki utazása. Miközben kinyitották neki a kaput, egyikük elnyomott egy ásítást. Ez a férfi holnap is itt lesz, holnap is ugyanígy fog unatkozni az őrszolgálatban, miközben Olga valahol az Eredőn, több ezer fényévnyire innen éppen megszűnik embernek lenni.

Kilépett a kapun, és látszólag ráérősen felpillantott az utcát két oldalról övező tölgyfasor fakósárga lombjai között a felhős, szürkésfekete égre.

Az utolsó séta.

Az utolsó szabad óra.

Az utolsó szabad gondolatok.

Néhány órája, kétezer-hétszáz fényévvel távolabb felkelt a Spektrum Szoborvárosának zajos és párás Véleménykerületében, eligazította Dietrichet, Akshay-t és a nyelvészcsapatot, a xenológus szakvizsgázóinak kiadta a következő napi adatgyűjtési feladatokat, ellenőrizte a kihelyezett kamerák felvételeit feldolgozó szubinteket, aztán átutazott a Föld gyarmatra.

És egy pillanat alatt omlott össze az élete.

Megköszörülte a torkát, és nagyokat lélegzett.

Felhúzta dzsekijén a cipzárat, és elindult a legközelebbi keresztutca felé. A járda mellett levverek parkoltak, többük oldalát kéretlen ragacsfestmények borították, egy Audi ébenfekete tetején négy firka fonalszobrocska csillant meg az utcai lámpák tompa fényében, a mögötte álló platinaszürke Valkyrie tetején a dél-spektrumi Ferdeszikla kicsinyített mása tornyosult.

Anya bejelentése pillanatok alatt elterjedt, Olga eddig lenémított Friendje szinte izzott a bejövő adatforgalomtól. Olga keserűen böngészte végig a híváslistáját: több száz ismerős bombázta üzenetekkel, régi campus-társak, tanítványok, elfeledett budapesti barátok aggódtak érte vagy sajnálkoztak, de tucatszor kereste az asszisztense, Akshay is a Spektrumról. Minimum félszáz interjúkérés érkezett a MöbiusLife-tól a CNN-n át az EarthMagig, és egyre újabb megkeresések landoltak a fiókjában. Mindenki az utolsó órájából szeretett volna elrabolni néhány percet. Olga egyikre sem reagált, és újra lenémította a Friendet.

A hátramaradó kis időt egyedül akarta tölteni.

Fel akart készülni, még ha nem is tudta, hogy pontosan mire.

A halálra?

Az akarat nélküli létezésre?

Az összes híroldal és videócsatorna vele és a Ballard családdal foglalkozott, ő vált az esti hírek főtémájává, mindenhol anya közönyös bejelentésével és saját, sápadt arcával szembesült.

A túloldali járdán egy zöldeskék mintás, spektrumi zubbonyt viselő firka sétáltatott pórázon egy spektrumi patchwork ugrit, amely lomhán szökdécselt mellette, piros-sárgára festett, foltos bundája lobogott a szélben. A firka megállt, és a már összemázolt kerítésfalra egy absztrakt alakzatokból álló újabb festményt kezdett el felkenni.

Szónokként tér vissza közénk…

Nem vihetik magukkal.

De megteszik, mert bármit megtehetnek. Ahogy mesterségesen összekeverték a gyarmatok lakosságát, ahogy létrehozták a szónoki rendszert, vagy ahogy az érkezésükkor eltüntettek, megöltek háromszázmillió embert, köztük politikusokat, katonákat, gazdasági vezetőket, nem tudni, miféle kiválasztási elv alapján.

Bármit megtehettek.

Mark valamiféle emberekről beszélt, akik segíthettek volna.

Mi van, ha Mark tényleg tud segíteni? Mi van, ha tényleg vannak kapcsolatai, akik el tudják tüntetni?

Már késő.

Elfuthat a szónoki piramis elől, elfuthat anya elől, de a migrátorok elől nem bújhat el.

Dzsekije fűtőszálai jóleső meleget árasztottak, mégis tovább remegett. A nyirkos járdán elért az első keresztutcáig, a sarkon megtorpant.

Csak el kell engednie mindent. Visszamegy, lefekszik a régi szobájában az ágyra, és várja, hogy a migrátorok útra keljenek vele az Eredőre.

Még csak azt sem tudják, hol van az Eredő! Vagy hogy micsoda egyáltalán.

Nem tehetik ezt vele!

Ugyan, miért nem? Talán egy xenológus más, mint a többiek? Mert Benjamin Ballard lányával ilyesmi nem történhet? A migrátorok szemében valójában ő is csak egy lényegtelen porszem, amelyet most a maguk hasznára akarnak fordítani.

A Frienden hívott egy taxit. A jármű légörvényt kavarva leereszkedett mellette, Olga beült a bőrszagú utastérbe, és a belvárost adta meg úti célnak. A taxi megremegett, aztán felemelkedett a kopaszodó fák fölé egy utolsó szabad repülésre.

Olga a kezébe temette az arcát.

Kell lennie kiútnak!

Át kell jutnia a Spektrumra! Ott talán el tud rejtőzni.

A taxi a Loire-öböl kikötője felett suhant, és a város éjszakai hömpölygése néhány pillanatra magába szívta. A kivilágított épületek között repülő levverek aranysárga és vérvörös fényfonalakba rendeződtek, időnként magányos járművek váltak ki a sorokból, és ereszkedtek le az utcaszintig.

A partot kivilágító lámpák tompa fénye megcsillant a sokemeletes óceánjáróknál is nagyobb egyik cethajó púpján, amint az lomhán beúszott a kikötőterminálba. Onnan sós vízzel teli hidra csőpályák vezettek a belvárosban lévő hidra létfeltételeket teremtő Vízközpont óriásglóbusza felé.

Egy kétméteres, szelvényezett burkolatú, téglatest formájú őrangyal siklott a taxi mellé, Olga reflexből lebukott az ülésre, de rögtön rájött, mennyire nevetséges, amit csinál.

A migrátorok pontosan tudják, hol van.

Felrémlett előtte egy elfeledett, gyerekkori emlék. Akkor még Budapesten éltek, és éppen hazafelé tartott a kézilabdaedzésről, amikor meglátta a kétségbeesett, hajlott hátú férfit, aki megpróbálta megállítani a kényszermigrálásra kijelölt feleségét. Az asszony robotként masírozott, de a férje belecsimpaszkodott, és közben vonyító hangon könyörgött neki. A nő sírt. Egy őrangyal ereszkedett föléjük, az asszony kérlelte a férjét, hogy engedje el, és inkább jöjjön vele, lesz, ami lesz. A férfi régi, palaszürke Skydiverjükhöz vonszolta feleségét, és megpróbálta beültetni a hátsó ülésre. Ciánkék inge hátán hatalmas izzadságfolt terült szét. Az őrangyal figyelmeztetésként mikrohullámmal perzselte meg a férfit, aki erre üvöltve a csomagtartóhoz rohant, egy ósdi vadászpuskát kapott elő belőle, és az őrangyalra szegezte.

A dörrenés még most is Olga fülében csengett.

A férfi a következő pillanatban a járda kövére zuhant. A migrátor őrangyal mikrohullámmal egyszerűen megállította a szívét. Az asszony hangosan jajveszékelt, megpróbált ellenkezni, de csak a fejét tudta hátra-hátrafordítani, miközben gépiesen menetelve, egyre távolodott tőle.

Olga elméjébe beleégett a jelenet. Hónapokon át rémálmokkal küzdött: migrátor angyalok elől menekült anyjával kézen fogva, és hiába bújtak el előlük, az angyalok mindig megtalálták őket, és mindig elvitték magukkal anyát.

Ha meglátott egy őrangyalt, lekuporodott a járdán a fal mellé, és zokogásban tört ki, ha anya nem ért haza a szokott időben, bebújt a paplan alá, és ott pityergett, amíg meg nem jött. Csak az anyával és apával folytatott hosszú beszélgetések és Kati néni, a pszichológusa hatására kezdte feldolgozni a látottakat.

Gyerekkori rettegése azonban mégsem volt alaptalan. Anyát végül csak elragadták a migrátorok, és most őt is magukkal fogják vinni.

A Babilon téri Möbius/Szoborváros féreglyuklencséje a túloldalról, a Hawkingréseken átszivárgó fény miatt kékesfehéren ragyogott, akár egy parányi nap. Magát a járatot gerjesztő migrátor reaktor a féreglyukon belül helyezkedett el, ezért kívülről lehetetlen volt kárt tenni benne.

Olga új útirányt adott meg: át a féreglyukon a Spektrumra. A taxi megközelítette az ötven méter átmérőjű, gömb alakú féreglyukat, de váratlanul elkanyarodott, és egy félkörívet leírva elindult vissza, a szónoki piramis felé.

Olga azonnal megszakította az utazási programot. A taxi leszállt a Babilon téren, Olga kipattant, és a kabátja gallérját felhajtva makacsul a kékesfehéren izzó gömblencse felé indult. Friendje jelezte, hogy a taxitársaság levonta a fuvardíjat.

A Babilon teret megtöltötték a firka művészeti csoportok. Szobrász- és festőkasztok tartottak spontán ízlésversenyt, termelőbrigádok építettek emlékműveket, kenőcsmesterek próbálták elterjeszteni legújabb színkutyulmányaikat, a vitaporondokon véleménymesterek szedték ízekre a színfanatikusok és rációlobbisták aprólékosan megformált szobrait. És mivel az alkotás és az evés együtt járt, sütödék és pörzsölők ételművészei kínálgatták az Atlanti-óceán tápszigetein gyártott húsnyalókákat és gyümölcsös rudakat. Az ételkínálók előtt firkák falatoztak, hogy alapanyagot gyűjtsenek a következő szobraikhoz, festményeikhez.

Az emberek vagy elkerülték a teret, vagy fintorogva próbáltak keresztüljutni a firka rendezvényen. Néhányan azonban bámészkodni és ételt kóstolni jöttek, ahogy mindig akadtak kéregetők és provokátorok is.

Olga átvágott a tumultuson, és ahogy közeledett a féreglyuklencséhez, bőre bizseregni kezdett, a pattogó, meleg sztatikus elektromosság csipkedte a kézfejét. Fellépett a lencséhez vezető széles mozgójárdára, és már csak a vibráló féreglyukat látta maga előtt. Megérezte a lencséből áradó spektrumi levegő forróságát és a jellegzetes, édeskés illatot, ami körüllengte a városaikat.

Néhány méterrel előtte egy összefonódó tizenéves pár csókolózott. Olga is ezerszer ment át féreglyukon ennyi idősen, közben vad csókcsatát vívtak akkori barátjával, Péterrel. Bizs-bizs, bizsergés a bizsergésben, ahogy a tinik manapság hívták.

Mi lesz, ha átér a Spektrumra? A migrátorok az ötmilliárd lakosú Szoborváros legmélyén is megtalálják, még a Kevés kerület legsűrűbben lakott nyomornegyedeiből is ki tudják emelni.

Nem érdekelte. Meg kell próbálnia!

Teste egyszerre csak elnehezült, mintha valami mágnesként lefelé húzta volna.

Lelépett a mozgójárdáról, és elindult visszafelé.

De nem a saját akaratából.

Lába nem engedelmeskedett többé, csak a fejét tudta visszafordítani a féreglyuk felé, amelyen már nem fog átlépni. A testében felhalmozott migrátor részecskék, a koordinerek átvették az irányítást az idegrendszere felett.

Amikor egy-egy újabb kényszermigrációs hullám vette kezdetét, emberek, firkák, hidrák tömegével indultak el akaratuk ellenére. Százezernyien meneteltek zombiseregként egy-egy féreglyuk irányába, majd tűntek el bennük, hogy soha többé ne térjenek vissza az otthonukba.

Nem tudott parancsolni a végtagjainak.

Egy másik taxi ereszkedett le nem messze a fákkal övezett utca szélén, az ajtaja ellentmondást nem tűrően felnyílt.

Olga lehunyta a szemét. Ha elfogadja a sorsát, úgy talán könnyebb lesz.

Könnyebb.

Éles villanás csapott a szemébe.

A semmiből három-három és fél méteres, robusztus árnyalakok bukkantak fel, páncéljuk körül tenyérnyi, sárgásfehér fényfoltok vibráltak. Öten vették körül, és egyikük, egy zöld-feketére festett, a mellkasán sólyomemblémát viselő páncélos Olga nyakához nyomta hidraulikus karjának szelvényezett tenyerét.

Olga izmai görcsbe rándultak, szikrázó, fehér folt villant fel és vibrált a szeme előtt, mintha ezernyi tűt döftek volna beléje. Teste ívbe feszült, és a következő pillanatban elernyedve, tehetetlenül orra bukott volna, de a zöld-fekete páncélos utánanyúlt, és elkapta.

És hirtelen arrébb rántotta. Arra a helyre, ahol az előbb álltak, izzó plazmalövedék csapódott. A térkő olvadt darabjai szétfröccsentek, a lövedék becsapódásának helyén méteres kráter sistergett, a felforrósodott, keserű levegő Olga torkát marta.

A féreglyuk és a környező épületek fényében tucatnyi őrangyal csillant meg a magasban.

Nagyon gyorsan közeledtek.

A többi páncélos követhetetlen gyorsasággal eléjük szökkent, előrenyújtott karjuk körül tölcsér alakban vibrálni kezdett a levegő. Tompa hangok pulzáltak ütemesen, a sebesen ereszkedő őrangyalok repülési íve megtört, és egymás után a földbe csapódtak.

Olga döbbenten bámult.

Mi történik itt?!

Felizzott körülöttük a levegő, ahogy az újabb őrangyalok plazmalövedékekkel árasztották el a környéket. Cseppfolyóssá olvadt a térkő, a maró gázokkal teli, felforrósodott levegő égette Olga torkát.

A sólyompáncélos mechanikus karjába kapta Olgát, és rohanni kezdett.

Kavargó, sötét lencse villant elő előttük a semmiből, Olga bőre bizsergett a sztatikus elektromosságtól.

Egy miniatűr féreglyuk!

A páncélalak átrántotta rajta Olgát.

A téridő szerkezetébe nagy sebességű részecskék ütköztetésével fúrhatunk lyukakat, de ezek még nem féregjáratok, hanem önmagukba omló gravitációs kutak, fekete lyukak lesznek. Az átjárhatósághoz legfőképp negatív energiára van szükség, amelynek létezését a migrátorok megjelenéséig elméleti lehetőségnek tartottuk.

Ahhoz, hogy egy féreglyuk vezessen is valahová, kétoldali összehangolásra, hatalmas energiára, valamint elképzelhetetlen mérnöki és kvantumfizikai tudásra van szükség. A migrátorok féreglyukgerjesztő reaktoraikat először egymás közelében, kvantumtartományban összehangolják, majd az egyik gerjesztőt hagyományos, fénysebességnél lassabban haladó űreszközökön szállítják a célállomásra. Így utaztatták az első gerjesztőket is évezredeken át az Eredőről a Spektrumra, a Hydrusra és Földre, ahol aztán felnagyították a kvantumalapú féreglyuk-kapcsolatokat.

Miután az első féreglyukat megnyitották, a többi féreglyukgerjesztőt az első járaton át nagyon egyszerűen ide tudták szállítani…

(LAWRENCE CONROY, elméleti fizikus, 2064)

4.

Féreglyukon át utazni mindössze egy pillanatig tart, de közben különös, intenzív élmények érik az embert. Egyesek szerint olyan az egész, mint egy LSD-trip, szétcsúszik körülötted a világ, elveszíted a kapcsolatodat a valósággal, és csak sodródsz az összemosódó színek és csengő-bongó hangok látomásszerű folyójában, de mire felfogod, hogy valami nagyon furcsa történik veled, már át is jutsz a túloldalra.

Olga arra ocsúdott, hogy méregzöld levelek, tekergő törzsű fák veszik körül, ruhája pillanatok alatt átnedvesedett a párától. A napfény aranyló pászmákban szűrődött át a lombkoronán, minden irányból madárének kánonja harsogott.

Az alig embermagas féreglyuk és Möbius City éjszakai fényei néhány másodpercig még mögöttük kavarogtak, aztán a járat összezsugorodott, és éles durranással elenyészett.

Olga soha nem látott még ilyen kisméretű féreglyukat.

Úgy tűnik, maga a sólyompáncélos hozta létre. Csakhogy féreglyukakat kizárólag a migrátorok képesek létrehozni, egyedül ők rendelkeztek kellőképp magasan fejlett technológiával, és a működtetésükhöz szükséges energiával.

Legalábbis Olga eddig azt hitte. Felnézett a háromméteres, fej nélküli páncélzatra, de a sötétített kilátóablak mögött nem látta, ki ül benne.

– Hol…?

– Borneón – felelte a páncél külső hangszórója által eltorzított férfihang.

– Borneón? De…

Lábuk mellett, a fűben egy méter magas, henger alakú eszköz állt félig beásva a talajba, matt felületén páracseppek gyöngyöztek. Az eszköz belülről sisteregni kezdett, burkolata felhólyagosodott, és sűrű, műanyagszagú füstfelhő tört elő belőle, ahogy bugyogva masszává olvadt.

– Az volt a féreglyukat gerjesztő fúziós reaktor – közölte a férfihang. Hidraulikus karjával félrehajtott néhány vaskos levelet, amelyek alatt egy másik tömzsi, fél méter magas, sötétszürke reaktor lapult. – Tovább kell mennünk! A migrátorok lenyomozzák a féreglyuk sugárzását. Perceken belül itt lesznek.

– Ki maga?

– Barát.

– És a többiek?

– Időt nyernek nekünk.

Olga szemébe csípős verejték csorgott. Megtörölte az arcát, majd gyorsan levette skarlátszínű dzsekijét, és a derekára kötötte.

A következő pillanatban megcsavarodott előtte a világ, és az orra előtt egy újabb, két és fél méteres átmérőjű, mobil féreglyuk türemkedett elő a semmiből. A féreglyuklencse gömbfelületének gyűrűje viaszsárga árnyalatban fénylett, Olga hajszálai önálló életre keltek.

A zöld-fekete páncél jobb lába megbicsaklott. Fél térdre rogyott, és Olga észrevette az oldalán tátongó, fehéren izzó peremű, plazma égette lyukat. Olvadt cseppek csurogtak végig a páncél oldalán, ujjnyi vastag, sistergő mélyedéseket marva a felületbe.

– Maga megsérült! Kilyukadt a páncélja! Nem… fáj?

– Nem – felelte a férfi. – Tönkrement az egyik szervóm, és megolvadt néhány energiaátalakító-átalakító cellám, de minden rendben. Viszont sietnünk kell!

Olga értetlenül meredt az oldallemez izzó olvadékára, és a belülről szivárgó füstre. Mintha odabent égett volna valami.

Határozottan égett odabent valami.

– Nyugalom, valójában nem vagyok itt. A páncélt távvezérléssel irányítom.

– Hát ez remek! – nyögte Olga.

A páncélos intett, aztán beléptek a féreglyuk torz lencséjébe.

Először a levegő jellegzetes ízét ismerte fel, aztán a perzselő nap sárgásfehér fényét. A féreglyuklencse elenyészett, majd tíz méterrel arrébb füstölni kezdett a gerjesztő reaktor is.

A völgyet mézsárga homokdűnék szabdalták, a szél porörvényeket kavart, és úgy görgette őket, mint kisgyerek a labdát. A közelben egy firkát ábrázoló, salakvörös kőszobor felső harmada meredt a felhőtlen égbolt irányába, távolabb összedőlt épületek maradványai kandikáltak ki a dűnetengerből.

– Ez a Homokba fúlt völgy! – ismerte fel Olga a több ezer éves romvárost. Amerre fordult, minden irányban hasonló romokat látott. – Mit keresünk a Spektrumon?

– Eltüntetjük a nyomainkat. Ezek a gyors féreglyuk-utazások szinte lehetetlenné teszik, hogy kövessenek bennünket.

– A migrátorok elől nem lehet elrejtőzni. Bárhol megtalálnak.

A magasban rajzó, innen parányi pontoknak látszó migrátor angyalokra pillantott. A fejük felett egy több tízezer őrangyalból álló boly kavargott.

– Az angyalokat automatika vezérli, és nekik is időre van szükségük az információk feldolgozásához. Az imént kisütöttem önt; elnézést a kellemetlenségért, tudom, hogy fájt, de meg kellett bénítanom az önben felhalmozott migrátor eszközöket, így jelenleg nem tudják, hol van. Viszont sietnünk kell, mert ez csak időleges.

A férfi gyorsan beszélt, szinte hadart.

Olga a Friendjén le akart hívni egy térképet, de a Friend nem működött. Soha nem történt még olyan, hogy a Friend ne működött volna.

– A Friendje szubintjét is kisütöttem. Lekövethető. Mindjárt továbbmegyünk, csak előbb… Jöjjön!

A zöld-fekete páncélalak futni kezdett a legközelebbi, salakvörös épület felé, oldalából szürke füstcsík szivárgott. Olga rövid habozás után követte, talpa alatt sercegett a süppedős homok, le is maradt, aztán a férfi eltűnt az egyik épület oldalán tátongó ovális bejáratban.

Nincs itt semmiféle férfi, emlékeztette magát. Az csak egy távirányított páncél, és valójában teljesen egyedül van itt, a völgyben.

Belépett a rom belsejébe, megtörölte izzadó homlokát. A fal mellett megpillantott egy három méter magas, enyhén hajlított lábakon álló, borostyánszínű páncélegységet. Ahogy közelebb lépett hozzá, a páncél megnyílt előtte: a sisakrész hátrahajlott, a mellkaspanel pedig kettévált, mint egy kétszárnyas ajtó.

A bal lábfej mellett megszáradt, állati ürülékkupac hevert.

– Ez egy ugyanolyan MODA védelmi páncél, mint az enyém – A férfihang enyhén recsegett. – Így könnyebb lesz haladnunk. Én fogom vezérelni. Másszon be!

Olga közelebb lépett a szelvényezett páncélhoz, fellendült a térdízületbe vájt mélyedésbe, megragadta a nyitott mellkaspanel oldalsó kapaszkodóját, és belesett a gép belsejébe. Egy fotelszerű ülőalkalmatosságot látott benne, elektronikus kesztyűket és rengeteg kijelzőt. A burkolatán a Mobile Defensive Armor felirat és egy szériaszám fénylett.

Felkapaszkodott, és pillanatnyi habozás után megfordult, majd lefelé nyújtotta a bal lábát, egészen addig, amíg meg nem találta a lábtámaszokat. Belépett a másik lábával is, és beleállt a páncélba. A háttámla enyhén megdőlt mögötte, az ülőrész a feneke alá siklott. Fém- és műanyagszag csapta meg az orrát, úgy tűnt, az eszközt nemigen használták előtte. Felvillant néhány kijelző, aztán sziszegve, hermetikusan összezárult a mellkasi páncélrész, és Olga arcába friss légfuvallat csapott.

– Szíjazza be magát, és ne nyúljon semmihez!

Olga megtalálta a váll- és a derékhevedereket, és összekapcsolta őket. Virtuális kijelzők keltek életre a szeme előtt, majd felvillant körülötte a külvilág mikrokamerák által közvetített képe.

A MODA megindult, Olga belekapaszkodott a karfákba, és próbált ellazulni, úgy kevésbé érezte minden lépésnél a rángató érzést.

A sólyompáncélos MODA-val átgyalogoltak a szomszéd helyiségbe, ahol kísérője a homok alól előkapart egy újabb féreglyukgerjesztőt, de közben újra megingott, és majdnem el is esett, hidraulikus karjával meg kellett támaszkodnia a homokban. Oldalából koromfekete füst tört elő.

– Jól van? – kérdezte aggodalmasan Olga.

– Fogy az energiám! Sietnünk kell! – A férfi hangja a MODA belső kommunikációs csatornáján keresztül sokkal emberibbnek hatott, mint a páncél külső mikrofonján keresztül. És sokkal idegesebbnek.

Felvillant előttük az újabb féreglyuk, a Hawking-réseken át zöldesszürkén örvénylő lencse, aztán a MODA megindult Olgával, és átugrott a féreglyukon.

POSZEIDÓN, a hidra naprendszer központi csillaga (HIP 28396, G0 színképosztály)

Távolsága a Földtől: 756,77 fényév, sugara: 1,8*Nap, fényessége: 3,7*Nap

A hidra naprendszer öt bolygóból áll:

1. légkör nélküli kőzetbolygó, 2. gázóriás, 3. metánlégkörrel rendelkező kőzetbolygó, 4. Vörösbuborék, gázóriás, amely körül a Hydrus hold kering, 5. légkör nélküli kőzetbolygó.

HYDRUS, hold, a hidra civilizáció otthona, migrátor gyarmat

Gravitáció (felszíni): 0,108 g, sugara: 0,34*Föld. Kötött forgással kering a Vörösbuborék körül, felszínét 5-8 km jégréteg borítja, amely alatt 35-40 km mélységű, sós vizű óceán rejlik.

Lakossága: 5,2 milliárd (1,8 mrd hidra, 2,8 mrd firka, 0,6 mrd ember)

Ismert féreglyukak száma: 1412, ebből más gyarmatokra vezető: 782.

(Forrás: Popular Space)

5.

Víz mindenütt, homályos, zavaroszöld víztömeg.

Felkapcsolt a sisakreflektora, de a fénysugár pászmája a semmibe veszett. A féreglyuk, amelyből néhány pillanattal korábban felbukkantak, összezsugorodott, és elenyészett.

A kilyukadt sólyomemblémás páncél mellette sodródott, oldalából légbuborékok törtek utat kifelé, aztán egy áramlat magával rántotta Olgát. A zöld-fekete páncél kontúrjai elhalványultak, majd eltűnt a szeme elől.

– Itt van még? Hall engem? – Nem felelt senki. – Merre van? Ne hagyjon itt!

Nem kapott választ.

És ha a Spektrum Keringő-óceánjába került? Nem, ahhoz túl lassan süllyed.

Ez nem lehet a Spektrum.

Akkor a Hydrus? A hidrák holdján a gravitáció alig egytized g-je miatt pont így kellene lassan alámerülnie.

– Ne hagyjon itt, kérem! Hall engem?!

Egy páncélban rekedt, amelyet nem tudott irányítani, és a segítőjével megszakadt a kapcsolat.

Hogy fog innen kijutni?

Vagy egyszerűen csak lesüllyed a Hydrus fortyogó fenekére, és megfullad vagy megfő?

Neonkék derengés vette körül, az áramlattal sodródó, parányi lumenplanktonok rajának közepében találta magát.

Ez a Hydrus, most már biztos volt benne. A lumenplanktonok biolumineszcens fénykibocsátása a hőmérséklet függvényében változott a vöröstől az ibolyáig, ez alapján valahol a hidra világóceán alsó harmadában járhatott.

A sólyomemblémás páncél elsodródott, talán már nem is működik tovább, ő pedig itt ragadt, és minél lejjebb süllyed, annál jobban nő a víz hőmérséklete.

A fenék közelében pedig eléri a forráspontot.

Vizorja villant egyet, aztán adatok sora jelent meg a látóterében. A vezérlés elhelyezte a Hydrus világóceánjában, ezerhatszáz kilométernyire a Vulkántól, kétszáz kilométernyire a Hínárboly platóvárosától. Csakhogy mindkét lakott résznél sokkal mélyebben volt: a Hydrust körülölelő négy-hat kilométer vastag jégtakaró aljától harminckét kilométerre, az óceánfenéktől pedig alig nyolcra.

És egyre csak süllyedt tovább. A mélységjelzőn nyugtalanítóan peregtek a számok.

– Segítség! Hall engem valaki? – kiabálta.

Egy aquatik halványzöld jelzőfényeit pillantotta meg a messzeségben. A jármű sűrítőmeghajtással legalább száz km/óra sebességgel hasította a vizet, de a lumenplanktonok keltette derengés ellenére sem érzékelte Olgát, vagy a vezetői egyszerűen nem törődtek vele. Az aquatik nemsokára beleveszett a homályba.

A vízhőmérséklet 345 fok, olvasta le az adatot a vizor bal felső sarkában. A víztömeg nyomása ebben a mélységben, a hold alacsony gravitációján nagyjából háromszáz atmoszférának felelt meg, ez azt jelentette, hogy a víz forráspontja valamivel négyszáz fok felett lehetett. Ahogy süllyed, a forráspont is egyre nőni fog, az óceánfenéken már eléri a négyszázötven fokot.

De azt ő úgysem éli túl.

Nem hitte, hogy a páncél kibírna akkora nyomást. Persze, valószínűleg még előtte megfő idebent.

Szerte a Hydrus holdon több mint százezer nukleáris erőmű üzemelt, a sugárzó veszélyes hulladékot pedig hajdanán, évszázadokon át a tengerfenék alá temették, aminek következtében a hold óceánjának hőmérséklete lassan elkezdett emelkedni. A vízhőmérséklet évről évre megállíthatatlanul nőtt, idővel az egész világóceán forráspont közelébe hevül majd, és minden életet eltöröl a Hydruson.

Olgát meglódította egy kóbor örvény, és oldalirányban sodródott tovább.

Az itteni, víz alatti migrátor őrangyalok, hydrusi néven fényhozók a Hydrus mélyebb rétegeiben ugyan egyre körülményesebben manővereztek, és az érzékelőik is egyre pontatlanabbul működtek, de valószínűleg még így is perceken belül rátalálnak.

Talán azzal jár a legjobban.

Folyt róla a verejték, és ugyan érezte a belső légkondicionálás hűs légáramát, de már így is harminc fok fölé emelkedett a kabin hőmérséklete.

Újra meglökte egy örvény. A páncél lomhán oldalra dőlt, majd a feje lefelé fordult, a hevederek a vállának és a hasának feszültek. Nem, ezt nem áramlat okozta, hanem maga a páncél.

Megindult lefelé, bele az éjfekete és egyre forróbb sötétségbe.

Ömlött róla a verejték.

Elérte a harmincöt kilométeres mélységet.

– Segítség! – kiabálta kiszáradt torokkal. A kabin levegője kezdett elviselhetetlenül forróvá válni. – Segítség! Hallanak?!

Harminchat kilométer.

Egy féreglyuk fehér gömblencséje ragyogott fel közvetlenül alatta.

A túloldalon egy medencébe csobbant bele.

Gőz szállt a magasba körülötte, valószínűleg hideg vízzel hűtötték le a páncélját, amelyet aztán robotkarok emeltek ki a vízből. Olga izzadságtól csatakosan, zihálva kapkodta a levegőt, és remegő kézzel csatolta ki magát a MODA-ból. Éles fény tűzött a szemébe, semmit nem látott, de nem is érdekelte, mi van odakint, csak ki akart jutni ebből az átkozott páncélból.

Kezek nyúltak a hóna alá, és segítették ki, majd egy hideg asztallapra fektették.

Tűszúrásokat érzett az alkarján, aztán szövet szakadásának jellegzetes hangját ismerte fel.

– Most már biztonságban van, dr. Ballard! – mondta egy határozott női hang. – Indulhat a fertőtlenítés!

– Mi történik? – kérdezte rekedten. A mennyezeti lámpa fénye elvakította, így csak elmosódott körvonalakat érzékelt maga körül. Lehámozták róla a melltartót és az alsóneműjét is.

– Kihalásszuk magából a koordinereket. Először a bőre alá és a szöveteibe tokosodott szenzorokat porlasztjuk szét ultrahanggal, aztán a többit vérátömlesztéssel mossuk ki önből. Kérem, ne mozogjon!

A bőrén apró csípéseket, tűszúrásokat érzett, némelyiket alig érzékelte, de néhány kifejezetten fájdalmas volt.

Össze-összerándult, ahogy az arcától a lábfejéig láthatatlan fullánkok döfködték. Aztán egyszerre csak mintha milliónyi helyen szúrták volna meg egyszerre, és elmosódott körülötte a világ.

Magához tért. Végtagjait szabadon tudta mozgatni, testét tejfehér kórházi köpeny fedte. Felült, és fájó tagokkal körülpillantott. Egy kórterem. A falból orvosi műtőszubint robotkarjai lógtak alá, a mennyezeten bárányfelhős égbolt vetített képe kéklett.

– Jó hírem van – lépett be a látóterébe egy nagydarab, terepszínű egyenruhát viselő férfi. Olga tekintete megakadt a váll-lapjára varrt, kör alapú G betűs emblémán. – Megszabadult a migrátor implantátumoktól. Szép mennyiség halmozódott fel önben, közel háromszázezer nanoméretű koordinert bombáztunk szét a testében. Higgye el, ilyen jót még sosem fürdött életében. Tisztább, mint egy újszülött. Morris Korda vagyok, műveleti parancsnok. Mi hoztuk ki a migrátorok orra elől.

Ő lehetett a sólyomemblémás páncél vezérlője, gondolta Olga.

A szálfaegyenes tartású férfi a negyvenes évei végén járhatott. Több mint egy fejjel magasodott Olga fölé, álla alatt egy ujjnyi szakállfonat lifegett, a végét gumival fogta össze.

– Köszönöm, hogy… megmentettek – nyögte ki Olga. Rádöbbent, hogy nemrég pucéran feküdt az asztallapon, de a szégyenérzetét elnyomta az ezernyi, fejében kavargó kérdés. – Kicsodák maguk? És mit akarnak tőlem? Egyáltalán mi ez a hely? Más itt a nehézkedés…

– Egy aszteroidán vagyunk – bólintott Korda –, annak a belsejébe vájt bázison. Három csillagászati egységre keringünk az Ostor csillagtól, a Töredék-öv közepén, nagyjából harmincmillió kilométerre az ostorosok legnagyobb, még működő életterétől, az Ellipszistől. Az aszteroida a hosszanti tengelye körül forog, ez kelti a mesterséges nehézkedést, ami nagyjából 0,6 g.

– Ez itt a Gabrielle aszteroida – jegyezte meg az ajtóban keresztbefont karral ácsorgó Vanessa Elson. – Üdvözlöm minálunk, Olga. Mit szólna egy koccintáshoz a megmenekülése örömére?

A Friend az első, kereskedelmi forgalomba kerülő neurális implantchip. Egy közvetlenül az agyba ültetett, a világhálóval direkt kapcsolatban álló, szolgálatkész szubintelligencia, egy segítőkész barát, amely bármely digitális információt kémiai úton az agykéreg számára értelmezhető adattá alakít. A Friend megváltoztatja az életünket, segít eligazodni a migrátorok által rendkívül bonyolulttá tett, stellarizált világban, és segít megérteni a xenókat. Kedves Barátaim! A Friend a jövő.

(SIMON ELSON a Friend termékbemutatóján, Los Angeles, 2074. szeptember 25.)

6.

– Elnézését kérem a puritán berendezésért – szabadkozott Mrs. Elson, miután egy betonfalú irodába kísérte Olgát. A bútorzatot két dióbarna szövetfotel, egy füstüveglapos íróasztal, egy könyvekkel teli polc és egy bárszekrény alkotta. – Egyelőre nincs kapacitásunk az otthonos apróságokra, az anyagnyomtatókat fontosabb célokra használjuk. Iszik egy kis pezsgőt?

– Valami erősebb nincs? – kérdezte Olga.

– Whisky, gin, tequila, vodka?

– Vodka.

Vanessa Elson az antik bárszekrényből elővett két kis poharat, és mindkettőt teletöltötte Finlandiával. Olga elvette az egyiket, és ekkor tudatosult benne, hogy remeg a keze. Koccintottak, és ittak. Olga megborzongott, Vanessa Elsonnak egy arcizma sem rezdült.

Szóval, Mark mégis bevetette a kapcsolatait? De mi köze van Vanessa Elsonhoz, és mit keresnek az ostoros naprendszerben?

Megdörzsölte az arcát, aztán az orvosi szobában kapott gumipapucsban a szemközti ablakhoz csoszogott.

Százméteres magasságból egy hatalmas barlangcsarnokra látott rá. Az egy kilométer magasan húzódó mennyezet alatt közvetlenül egy világító henger szelte keresztül a barlangot, erős fénye bevilágította a teljes belső teret. Szemközt többszintnyi ablak sorakozott, lent boltíves hangárok nyíltak, a középső, leaszfaltozott teret útsávok, parkolók sárga csíkjai szelték keresztül. Egy korláttal elkerített részen tojás formájú hidra energiatárolók zümmögtek, mellettük fémkonténerek és teheraquatikok álltak, egy narancssárga rakodódaru éppen egy konténert emelt a magasba.

– Az aszteroidát mi fúrtuk ki – mondta Vanessa Elson. – Pontosabban a hidrák. Egyelőre nem túl otthonos hely, de idővel talán még parkosítani is fogunk. Van még két kisebb csarnokunk, valamint egy hydrusi életkörülményekre optimalizált, harmincmillió köbméteres, vízzel teli medencénk.

– Mekkora ez az aszteroida?

– Közel száz kilométer átmérőjű. Először felpörgettük, és ugyan egyelőre csak a töredékét laktuk be, de a hidra építőtechnák olyanok, mint a kukacok, folyamatosan vájják az újabb barlangokat.

– Egyáltalán hogy jött létre ez a hidrákkal közös…? – Hirtelen nem tudta, minek nevezze az aszteroidát.

– Viszonylag könnyen. Kemény munkával visszafejtettük a migrátor féreglyuk-technológiát, és létrehoztunk valami hasonlót. Ez nagyon érdekelte a legbefolyásosabb hidra energiamestereket: megkapták a technológiát, mi pedig cserébe energiát és építőtechnológiát kaptunk tőlük.

Olga megfordult:

– Hogyhogy visszafejtették a féreglyuk-technológiát? Azt hittem… esélyünk sincs megérteni a migrátorok eszközeit. És még ha elméletben sikerülne is, a migrátorok kizárt, hogy engednék. Vagy nem így van?

Vanessa a fotelek felé intett, Olga belehuppant az egyikbe, a nő pedig leült vele szemben, és keresztbe vetette a lábát. A szemközti falon barna keretben színes fotó függött, egy nyúlánk, tizenéves lányt és egy markáns arcvonású, pocakos, ősz férfit ábrázolt: Gabrielle és Simon Elsont.

– Sok kiemelkedő tudású ember dolgozott titokban ezen a projekten évtizedek óta. Fizikusok, mérnökök, matematikusok, informatikusok, mind fantasztikus koponyák. Higgye el, rengeteg pénzt és időt öltünk bele, hogy sikerüljön. A féreglyukakat tanulmányoztuk, megértettük, majd a magunk módján lemásoltuk, és leegyszerűsítettük. Sokkal könnyebb volt megérteni a működési elvet, mint kellő mennyiségű energiát előállítani a működtetésükhöz, még úgy is, hogy egy részüket magából a féreglyukból nyerjük. A mi féreglyuklencséink tényleg primitívek, de mivel csak másodpercekre üzemeljük be őket, ennyi idő alatt szinte lehetetlen őket letapogatni.

– Nem fogják tudni eltitkolni előlük.

– Márpedig éppen ezt tesszük már vagy két éve. A migrátorok az elemi kvantum-összefonódásokat nem észlelik, csak a féreglyukaknak a kvantumtartományból történő felnagyítását tudják érzékelni. Egyelőre legalábbis úgy tűnik.

– Vagy csak hagyják, hogy maguk ezt higgyék.

– Ez is lehetséges. Ám a migrátorok sem mindenhatóak. Technológiailag magasan felettünk állnak, a gépeik félelmetes mennyiségű információt gyűjtenek be és dolgoznak fel, de nem tudhatnak mindenről. Mint látja, igyekszünk alaposan elrejtőzni, és kellően kicsi csoportokra oszlani, hogy ne keltsünk feltűnést. Persze, nagyon óvatosnak kell lennünk, és mindig eltüntetjük a nyomainkat. A MODA-egység emiatt vitte először a Spektrumra, majd a Hydrusra. Utóbbinál az óceánfenék közelében már akkora a forróság és a fenéksugárzás, hogy nem működnek a migrátor érzékelők. A Gabrielle erőforrásainak még így is több mint fele a logisztikai biztonságra és a mozgásmenedzsmentre megy el, és a legtöbb szakemberünk is ezzel foglalkozik. Még így is minden féreglyukhasználattal óriási kockázatot vállalunk. Ezért is szeretnénk felgyorsítani az eseményeket.

– Milyen eseményeket? Mit akar tőlem tulajdonképpen, Mrs. Elson?

– Nemrég félbe kellett szakítanunk a beszélgetésünket. Ott tartottunk, hogy azt mondta, önt csak a xenokultúrák érdeklik. Semmi körítés. Pontosan ezt tudom megígérni önnek. Xenokultúrákat és semmi körítést.

– Közben kicsit változott a helyzet: megmentették az életemet, amiért természetesen őszintén hálás vagyok. Mivel nincs hová mennem, és egyébként is halálra ítélt ember vagyok, szerzett magának egy xenológust. Viszont… remélem, nem sértődik meg, de szeretnék válaszokat kapni. Pontosan milyen kapcsolatban áll a bátyámmal?

– A bátyjával? Tisztelem Mark Ballardot, ambiciózus fiatalember. De miért kérdezi?

– Nem ő kérte meg, hogy hozzon ki? – hökkent meg Olga.

– Nem – érintette össze két keze ujjait az asszony. – Mi nem a Földvédelmi Szövetség vagyunk. Amikor a fogadáson megtörtént az a szerencsétlen bejelentés, rögtön intézkedtem, nehogy a migrátorok keresztbe tegyenek nekünk.

– De akkor kicsodák maguk pontosan?

– Na, igen – bólintott Mrs. Elson. – Ez egy jó kérdés. Ellenállók? Szabadságharcosok? Ezek elkoptatott, fellengzős kifejezések. De azt hiszem, mindegy is, kik vagyunk. Az előbb azt kérdezte, mit akarok öntől. Erre végtelenül egyszerű a válaszom: azt, hogy segítsen megszabadulni a migrátoroktól.

– Szóval, bolondok – jegyezte meg Olga.

– Csak annyira, mint ön, aki megpróbált elszökni a migrátorok elől – felelte rezzenéstelen arccal az asszony. – A különbség az, hogy mi tudjuk, mit miért csinálunk, és megvannak hozzá az eszközeink és a forrásaink is. Eleinte arra gondoltunk, hogy megpróbáljuk egyszerre összeomlasztani a migrátorok otthonától vezető összes féregjáratot, ahogy a hidrák is megpróbálták hajdanán. Sajnos ez lehetetlen. Ötvenhét ismert főlencse vezet a gyarmatokról az Eredőre, de ennél nyilvánvalóan jóval több van. A gyarmatok körüli migrátor támaszpontokon is tucatnyi lehet, és nem tudhatjuk, hogy a naprendszereink külső régióiban hány biztonsági féreglyuk, hány Lándzsahajó vagy bázis kering, amelyeket esélyünk sincs felderíteni.

– Akkor meg mi az értelme ennek? Mit akarnak? Harcolni a migrátorok ellen? Ne nevettessen! Senki nem akar ilyen ostoba halált halni.

– Ha így nézi, akkor minden halál ostoba, legyen az baleset, betegség, végelgyengülés, gyilkosság vagy demencia. Önt egy hajszál választotta el attól, hogy a migrátorok kesztyűbábjává váljon. Ez is ostoba halál lett volna. A lányom és a férjem is ostoba halált halt abban a balesetben a Hydruson, ahogy az ön édesapja is az Ellipszisen. Sőt, ha úgy vesszük, az édesanyja is, azzal, hogy kimosták az agyát, kiölték a személyiségét. Nem így gondolja?

Olga mereven bámult maga elé, és a csontberakásos gyűrűjét forgatta az ujja körül. Vanessa Elsonnak semmi joga nem volt, hogy az apja halálát ostobának nevezze. Apa a tudásért élt, és a tudásért halt meg.

– Nézze, Olga! Jelenleg is legalább egymillió ember masíroz akarata ellenére különböző féreglyuklencsék felé, hogy hamarosan áthaladjon a Spektrumra, a Hydrusra vagy valamelyik fonalvárosba. Aztán a testükbe beépült koordinereik letiltják a féreglyukakon keresztüli utazást, és soha többé nem térhetnek vissza a Földre. Hogy miért? Mert a migrátorok így akarják. Szerintem ön is rengeteg embert ismer, aki évtizedek óta él kényszerből egy másik gyarmatvilágon. De ott van a Földön közel kilencmilliárd firka, akiket szintén átkényszerítettek a Spektrumról, százötvenmillió hidra, akik az óceánjainkban élnek. Ahogy két és fél milliárd firka és hatszázmillió ember akarata ellenére a Hydruson tengődik, a jég alatt. Önnek egy pillanat alatt tették tönkre az életét, és vitték volna el az Eredőre. Miért teszik ezt a migrátorok? Mit akarnak egyáltalán? Én nem akarok senki játékszere lenni. Ön akar?

– Nem, én sem. És a hidrák? Nekik is ugyanezek a szándékaik?

– Mondja meg ön! – hajolt közelebb Vanessa Elson. – Mert én nem tudom. Együtt dolgozunk velük, elvileg ugyanaz a célunk, de valójában fogalmunk sincs, miféle játszmát folytatnak, és mit miért tesznek. Pontosan ezért van nagy szükségem magára. Ez a projekt a xenók közötti együttműködésen alapul. Azt szeretném, ha a xenók és mi maximálisan meg tudnánk bízni egymásban.

– Ez sosem fog bekövetkezni – rázta a fejét Olga. – Legalábbis nem most, és nem a közeljövőben.

– Akkor elbuktunk. Már így is hazardírozunk. Csak az a kérdés, hogy meddig tudunk észrevétlenek maradni. Úgyhogy én nem tervezek hosszú időre. Ön se tegye.

– Kapcsolatba léphetek Markkal? – kérdezte Olga. – Szeretném tudatni vele, hogy jól vagyok.

– Ne aggódjon, már tudja. Elég nagy zajjal tudtuk csak kihozni, és nem volt időnk körültekintő tervezésre. Mark pontosan tudja, hogy ön hol van. Egyelőre azonban még nem ajánlom, hogy bármiféle kapcsolatot létesítsen a Földdel. Nem biztonságos.

– Ha már biztonság; önt nem nyomozzák le? A migrátor koordiner részecskék ott vannak mindenhol, a levegőben, a bőrünkön, a testünkben…

– Kijátszom a rendszert. Mivel nekem jelen kell lennem a Földön, igazgatnom kell a cégeimet, protokolleseményeken kell tetszelegnem, ráadásul még a világ legismertebb emberei közé is tartozom, nem tűnhetek csak úgy el a világból, mint az itt dolgozók többsége. Szerencsére hidra kollégáinkkal közös ügyleteink vannak a Hydrus mélyén; egy vegyesvállalatot alapítottunk, és megpróbáljuk az évszázadok alatt a fenékbe temetett nukleáris hulladékuk egy részét kiemelni, és kilőni az űrbe.

– Odalent pedig túl sötét van, és túl nagy a radioaktív sugárzás – értette meg Olga.

– Így igaz. Van odalent néhány bázis, és mostanában gyakorta utazom oda felügyelni a munkálatokat. Ott vérátömlesztést kapok, kimossák a véremből a migrátor részecskéket, aztán egy féreglyukon átjövök ide. Elég megterhelő, és még így is iszonyú nagy kockázat, de muszáj vállalnunk. Amint az édesanyja bejelentette, hogy önt szónokká nevezik ki, a Hydruson keresztül azonnal átjöttem a Gabrielle-re, aztán reménykedtem, hogy a MODA-csapat sikerrel jár, és kihozza önt. Nagy szerencséje van, hogy időben megtalálták. – Vanessa Elson egy pillanatra kibámult az ablakon, mintha elgondolkodott volna valamin. – Hamarosan egy roppant kényes tárgyalást kell lebonyolítanunk a Spektrumon néhány leendő firka szövetségessel. A firkák félnek tőlünk, de még jobban félnek attól, amit ajánlunk nekik.

– Egy sor olyan xenológust ismerek, akik évtizedek óta a firkák között élnek. Remélem, tudja, hogy nem én vagyok a legalkalmasabb erre a…

– Ugyan már! A családjával három éven át élt a Spektrumon öttől nyolcéves koráig. Firkák között szocializálódott. Tizenegytől tizenhárom éves koráig a Hydruson laktak. Elég jól ismeri mindkét fajt. Sőt, találkozott már ostorokkal is. Nekem olyan szakemberre van szükségem, akinek nem okoz gondot, ha be kell piszkítania a kezét, vagy ha nem jut meleg vízhez néhány napig. Az édesapja a xenokultúrák első számú szakértőjének számított, és jelenleg ön az egyik legagilisabb kutató.

– Ez nem igaz. Ott van Raviczky professzor…

– Raviczky elmúlt nyolcvan – csóválta a fejét Vanessa Elson –, évtizedek óta nem jár terepre, a tudása sem naprakész. Nekem aktív segítőre van szükségem, és ön nem fél bemenni a xenók sűrűjébe.

– Viszont egy senki vagyok.

– Kérem, Olga, ne szórakozzon velem. Elég hosszú listát néztünk végig. Abel Ferguson egy önelégült barom, vele nem kívánok együtt dolgozni, és egyébként is xenológusra van szükségem, nem asztrobiológusra. Győrfy professzor egy évtizede a Spektrumon él, de retteg az ostorosoktól és a hidráktól. Massini és Brenner a xenokultúrák történelmébe ásták bele magukat, de nekem nem történészre, hanem a jelent ismerő szakemberre van szükségem. Ismael Harvey-t csak a xenogazdasági rendszerek érdeklik, maguk a xenók nem. Isabelle Krayczek egy évtizede már csak a migrátorokat kutatja, de az íróasztala mögül, és egyre inkább a politikai karrier felé kacsingat. Soroljam tovább? Elég sok tanácsot meghallgattam már. Nekem önre van szükségem. Jól ismertem az édesapját, és pontosan tudom, mit gondolt önről.

– Ismerte apát? – hökkent meg Olga. – Sosem említette, hogy valaha is találkoztak.

– Benjamin többször dolgozott nekem az évek folyamán, de ezek bizalmas tanácsadói megbízások voltak. Kifejezetten kedveltem, még annak ellenére is, hogy néha bosszantóan arrogánsan és nagyképűen viselkedett. Viszont őszinte szeretettel beszélt önről és Markról. Azt mondta, önből kiváló xenológus lesz, kiskorától, ösztönösen szívta magába mellette a xenológiát, és még nála is kíváncsibb.

– Értem – bólintotta megadóan Olga. Nagyot sóhajtott. – Megteszem, ami tőlem telik.

– Helyes. – Vanessa Elson elégedetten összecsapta a tenyerét. – A végső célunk roppant egyszerű. El akarunk jutni az Eredőre, és odaátról végérvényesen lekapcsolni magunkat a féreglyuk-hálózatról. Már amennyiben ez lehetséges.

Olga arca megnyúlt:

– Hogy mi?!

Vanessa figyelmeztetően felemelte a mutatóujját.

– Ne mondjon semmit! Tudom, hogyan hangzik elsőre: a világ legnagyobb őrültségének. De higgye el, nem az. Viszont legyen most ennyi elég mára. Pihenjen egy kicsit, próbálja rendezni a gondolatait. Tudom, hogy nem könnyű; gyakorlatilag megszűnt létezni a világ számára, de él, és csak ez a fontos. Eméssze a hallottakat, aztán holnap folytatjuk. Most el kell intéznem pár dolgot, aztán majd a hidra társaink is találkozni akarnak önnel. Holnap elmondom, pontosan mi mindent szeretnék öntől.