Clare Leslie Hall: Broken Country

Copyright © Light Oaks Media Ltd 2025

Hungarian translation © Szabó Olimpia, 2025

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Clare Leslie Hall: Broken Country

John Murray, Great Britain, 2025

Fordította: Szabó Olimpia

ISBN: 978 963 598 369 8 (epub)

Magnólia

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

A magyar borítót szerkesztette: Tót Barbara

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Kósa Éva

Korrektor: Kővári Bettina, Ligeti Szilvia

Tördelő: Tót Barbara

Műfaj: romantikus, thriller

Jake-nek, Mayának és Felixnek: hármas csillagomnak

Első rész
Gabriel

A gazda meghalt, és mindenki azt kérdezgeti, mi történt. Baleset vagy gyilkosság? Úgy gondolják, az utóbbi, hiszen szíven lőtték, pont a közepébe, az nem lehetett véletlen.

Várják, hogy elmondjam. Két rezzenéstelen szempár. De hogy mondhatnám azt, amit mondatni akar velem, amit újra meg újra átvettünk az utolsó pillanatokban, mielőtt odaért a rendőrség?

Rázom a fejemet, adjanak még egy kis időt.

Tényleg úgy van, ahogy mesélik: az utolsó pillanatban az egész életed lepereg előtted. Újra az a fiú és az a lány vagyunk, még előttünk minden, tündefény és káprázat, a csillagos égi takaró alatt töltött éjszakák.

Várja, hogy ránézzek, és akkor elmosolyodik, hogy mutassa, részéről rendben, és alig észrevehetően bólint.

Mondd el nekik, Beth. Mondd csak el.

Szép volt az arca akkor, most is az, és mindig szép lesz. Még utoljára összenézünk, mielőtt minden megváltozik.

1968

Hemston, Észak-Dorset megye

– Gabriel Wolfe visszaköltözött Meadowlandsbe – újságolja Frank reggeli közben. Villámcsapásként ér a hír. – Időközben elvált. Ketten bolyonganak a fiával abban a nagy házban.

– Ó!

Ennyire futja az erőmből.

– Hát igen – bólogat Frank.

Feláll a helyéről, odajön hozzám, és az arcomat két kézre fogva megcsókol.

– Nem hagyjuk, hogy az a ficsúr megkeserítse az életünket. Nem törődünk vele.

– Kitől tudod?

– Az egész pub erről beszélt tegnap este. Állítólag két hatalmas kamionnyi holmit hoztak magukkal Londonból.

– Gabriel utálta ezt a helyet. Miért jött vissza?

Furcsa érzés volt hosszú évek óta először kimondani a nevét.

– Nincs, aki foglalkozna a birtokkal. Az apja rég meghalt, az anyja a világ túlsó felén él. Jó eséllyel nyakig ül a dingószarban.

Frank mindig meg tud nevettetni.

– Amúgy meg mi köti ide? – kérdezi könnyed hangon, de én tudom, mit tesz hozzá gondolatban: Mármint rajtad kívül. – Nyilván eladja majd, és elköltözik Las Vegasba vagy Monte-Carlóba, vagy ahol a hozzá hasonló… – keresi a szót, végül elégedett arccal fejezi be a mondatot – celebritások múlatják az időt.

Frank a nappal minden óráját és az este java részét is a gazdaságban tölti, gondozza az állatainkat, műveli a földet. Nem ismerek mást, aki ilyen keményen dolgozik, mégis mindig jut ideje megcsodálni a tavaszi naplementét vagy egy hirtelen felröppenő pacsirta szédítő szárnyalását. Ösztönösen érzi az időjárást és az állatvilágot. Sok egyéb mellett ezt is szeretem benne. Olvasni és színházba járni nincs ideje. Akkor sem ismerné fel a száraz martinit, ha az arcába löttyintenék. Tökéletes ellentéte Gabriel Wolfe-nak, legalábbis annak a Gabriel Wolfe-nak, akiről az újságokban olvasunk.

Nézem a férjemet, az ajtónak dőlve húzza a csizmáját. A bőrét húsz perc múlva három réteg mélységben átjárja a tehéntrágya szaga.

Összerezzen, ahogy valaki dörömbölni kezd.

– A szentségit! – Felrántja az ajtót, mire az öccse beesik az előszobába.

Minden reggelünk így kezdődik.

Jimmy képe még vörös az esti sörözéstől, alig bírja nyitva tartani a szemét, egyik hajtincse úgy mered az ég felé, mintha bezselézte volna.

– Tudsz adni aszpirint, Beth? Szétmegy a fejem.

Elveszem a gyógyszeres dobozt a komódról, ahol lakik. Leginkább a sógorom másnapossága miatt tartjuk könnyen elérhető helyen. Volt idő, amikor gyereknek való lázcsillapítót és sebtapaszt tároltunk benne.

Öt év a korkülönbség Frank és Jimmy között, de úgy hasonlítanak egymásra, hogy messziről még én sem mindig tudom megkülönböztetni őket. Majdnem egy kilencven magasak, szinte fekete a hajuk, és olyan kék a szemük, hogy sokan csak pislognak, amikor meglátják. Állítólag az anyjuknak volt ilyen szeme, akit én nem ismerhettem. Kopott kordnadrágot és vastag inget viselnek, nemsokára ráveszik az egyenruhának számító sötétkék kezeslábast. A faluban néha „ikreknek” hívják őket, de csak viccből – Frank ugyanis sokkal érettebb.

– Nem arról volt szó, hogy az utolsó korsó, aztán pizsamaosztás? – kérdezi Frank vigyorogva.

– Isten azért adta az embernek a sört, hogy megjutalmazza a mindennapi kemény robotért.

– Benne van a Bibliában?

– Hát, benne lehetne.

– Délben a bárányoknál leszünk. Odajössz? – szól hátra Frank, majd kilép az ajtón az öccsével, és nevetgélve átvágnak az udvaron.

Most, hogy elmentek fejni, és kiürült a konyha, rengeteg munka vár rám. Ott a mosott ruha – nagy halommal –, a kezeslábasukat kiöblítettem, és a mángorlóra terítettem. Nem ártana elmosogatni. A padlót is folyton söpörni kell. Inkább készítek egy kanna kávét, felveszem Frank régi vízhatlan kabátját, és kiülök a kis kovácsoltvas asztalhoz, ahonnan belátni a birtokunkat. Tekintetem lassan rátalál a tölgyfa lombja fölé emelkedő három különböző magasságú kéményre a látóhatáron.

Az Meadowlands.

Előtte

1955

Észre sem veszem, hogy birtokháborítást követek el, mert elmerülök az álomvilágomban, és a fejemben sorjázó romantikus jelenetekben mindig én győzedelmeskedem. Elképzelem magam egy szökőkút mellett, nagyban húzza a zenekar, és valaki szenvedélyesen szerelmet vall nekem. Mostanában sok Austent és Brontët olvasok, nem csoda, hogy ilyesmiről fantáziálok.

Valószínűleg az eget bámultam, a szó szoros értelmében a fellegekben jártam, és meghökkenek, amikor nekimegyek valakinek.

– Mit képzelsz?

Ez a fiú nem az én főhősöm.

Magas, karcsú, és arrogáns, mint egy tinédzser Mr. Darcy.

– Vak vagy? Ez magánterület!

Kicsit abszurdnak találom ezt az egész magánterületesdit, főleg ha sznob hanghordozással, bunkó módon hívják fel rá a figyelmemet. Ez a hullámzó, zöld mező a felhővirágos tölgyeivel maga a pompázatos Anglia. Keats és Wordsworth. Senkit sem lenne szabad megfosztani tőle.

– Még vigyorogsz is?

Majdnem elnevetem magam, olyan dühös.

– A semmi közepén vagyunk. Rajtunk kívül nincs itt senki. Akkor meg mit számít?

Egy ideig csak bámul rám, aztán felfogja, mit mondtam.

– Igazad van. Te jó ég! Mi ütött belém?

Békejobbot nyújt.

– Gabriel Wolfe.

– Tudom, ki vagy.

Várakozón néz rám, mert nem mutatkoztam be. Még nincs kedvem hozzá. Hallottam már Gabriel Wolfe-ról, a nagy házban lakó, híresen jóképű fiúról, de eddig nem találkoztam vele. Tényleg jóképű: sötét a szeme, a szempilláiért a barátnőim ölni tudnának, hullámos, barna haja a homlokába hullik, az arccsontja magas, az orra elegáns. Arisztokratikus szépségnek nevezik az ilyet, azt hiszem. Viszont gyapjúzokniba tűrt szárú tweednadrágot visel, hozzá a vállára borítva szintén tweedzakó, és lóg az öve. Öregember-öltözet. Egyáltalán nem az esetem.

– Mit keresel itt?

– Egy jó helyet, ahol leülhetek és olvashatok.

A kabátzsebemből előhúzom a könyvemet, egy vékony Emily Dickinson-kötetet.

– Á. Versek.

– Némi csalódottságot vélek felfedezni a hangodban. P. G. Wodehouse-t jobban szereted?

Felsóhajt.

– Tudom, mire gondolsz. De tévedsz.

Nem tehetek róla, megint elmosolyodom.

– Miért, gondolatolvasó vagy?

– Üresfejű, gazdag gyereknek hiszel. Egy Bertie Woosternek.

Oldalt billentem a fejemet, méregetem.

– Pedig a szerelésed tetszene neki, az biztos. Menőnek tartaná.

Gabriel teljesen megváltozik, amikor elneveti magát.

– Ez apám régi horgásznadrágja. Az adományozásra szánt holmik közül emeltem el. Nem vettem volna fel, ha tudom, hogy ennyire felháborít.

– Éppen horgászol?

– Igen, ott lent. Ha akarod, megmutatom.

– Azt hittem, a pórnépnek ide tilos a belépés.

– Éppen ezért akarom megmutatni. Udvariatlan voltam, szeretném jóvátenni.

Csak állok ott tanácstalanul. Nem akarok olyasmibe kezdeni, amiből aztán nehéz kikeveredni. Én csak szép helyen akartam olvasni. Elmosolyodik, és ettől megint egészen megváltozik az arca. Még az örege levetett holmijában is jól néz ki.

– Keksz is van. Légy szíves, gyere.

– Milyen keksz?

Bizonytalanul felel.

– Vaníliakrémes.

Szökőkút, zenekar. Tó, vaníliás keksz. Tulajdonképpen nem esik nehezemre.

– Ez esetben… – Így kezdődik.

1968

A kora tavasz a kedvencem, amikor a látszat ellenére még hideg van, de már énekelnek a madarak, és a legelőt elözönlik a juhok. Bobby rajongott a birkákért. Minden évben cumisüvegből etette az elárvult bárányokat, ezt ő kapta feladatul, nem is engedte át másnak, egyszer még iskolába se ment miatta. Vagány kölyök volt, egész télen rövidnadrágban, kabát nélkül járt, hiába küldte haza a tanító néni, hogy öltözzön fel rendesen. Kicsi korában annyit énekelt, hogy Elvisnek hívtuk. Magas és sovány volt, barna haja pedig éppúgy égnek meredt, mint a nagybátyjáé.

Még messze járok a bádoglemezekből épített pajtától, de már hallom Jimmy tranzisztoros rádióját, teljes hangerőn szól a Hello, Goodbye a Beatlestől. Nem kimondottan bukolikus zene, de úgy látszik, jót tesz a macskajajnak. Belépek az emelkedő tetején lévő kapun: sógorom egyik keze egy anyajuh farán, riszálja a csípőjét, bal lába ütemre mozog.

– Hol van Frank? – kérdezem, mire a legelő aljába mutat.

Megállok mellette, és együtt nézzük, ahogy a férjem átveti magát a kerítésen.

Egyik erős karjával megtámaszkodik a felső rúdon, lendületet vesz, és testét a megfelelő szögben tartva átlendül rajta. Szinte mindennap látom, de a szívem még mindig belebizsereg a mozdulat játékosságába, amelyben a gyermeki énje mutatkozik meg annak a férfinak, akinek igen kemény munkával telik az élete.

Karját lendületesen lóbálva közeledik; sejtem, hogy közben fütyörészik. Itt érzi magát elemében.

Az anyajuhok többsége megellett, negyvenhat bárány legel kint, csupán néhányat tartunk még bent az akolban. Egyet üvegből etetünk, egy halva született. Frank és Jimmy a vemhes birkák hasát tapogatva ellenőrzik, nincs-e farfekvéses magzat, nézegetik a hátsó felüket, mutatkoznak-e már az ellés jelei. De inkább az ösztöneikre hagyatkoznak; álmukból felkeltve is menne nekik. Jimmy elkényezteti őket, munka közben beszél a juhokhoz, és kekszet ad nekik, amikor végzett. Frank állandóan siet, fejében végtelen a teendők listája, egyszerre sokfelé figyel.

– Mit gondolsz, berekeszthetjük a baba-mama klubot, hogy haladhassunk? – kérdezi, mire öccse az égre pillant.

– Ugye micsoda diktátor? – fordul az állatok felé.

A birkák legelője hosszú, lejtős, de nem szóródnak szét rajta, mindig itt, a pajta közelében tömörülnek. A bárányok egy-két hét múlva önállóbbak lesznek, akkor kezdenek majd elcsatangolni cingár, meg-megbicsakló lábukon. Bobby ezt az időszakot szerette a legjobban. A gazdaságban nőtt fel, átlátta a működését, de minden áldott évben megszakadt a szíve, amikor a kis kedvenceit elszállítottuk a piacra.

Nem tudom, melyikünk hallja meg először az ugatást. Ahogy megfordulunk, azt látjuk, hogy egy aranyszőrű vadászkutya rohan felénk. Kóbor, nincs vele gazda, és a barikákat célozza meg.

– Takarodj!

Frank megpróbálja elállni az útját. Száznyolcvannyolc centi, tagbaszakadt és marcona, a lurcher azonban egyszerűen kikerüli, és száguld tovább az anyajuhok felé. Azok nyöszörögnek, kicsinyeik rémülten bégetnek, mert a veszélyt már néhány naposan is érzékelik.

A kutyában dolgozik a vadászösztön. Fekete a szeme, fogait kivicsorítja, teste merev az adrenalintól.

– Puskát, Jimmy! Nyomás! – kiabálja Frank, mire öccse megfordul, és berohan a fészerbe.

Frank villámgyorsan, üvöltve a kutya után veti magát, de az gyorsabb nála. Leterít egy kisbárányt, a nyaka után kap, felszakítja a torkát. A vér iszonytató karmazsinvöröse tócsába gyűlik a füvön. Egy bárány, két bárány, aztán három, ömlik ki a belük, akár az áldozati felajánlás. A juhok hanyatt-homlok menekülnek, rémülten botladoznak, magukra hagyják kicsinyeiket. Visítva rohanok a kutya felé, el akarom terelni a bárányokat, de Jimmy utánam kiabál:

– Menj az útból, Beth! Menj onnan!

Ekkor Frank elkap, olyan erővel szorít magához, hogy alig kapok levegőt, és érzem a szíve dübörgését. Hallom a puskalövést, aztán még egyet, majd rögtön utána a kutya méltatlankodó, fájdalmas vinnyogását. És vége.

– A rohadt életbe! – dühöng Frank, és eltart magától, hogy megnézhesse az arcomat, ahol rászorítom a tenyeremet.

Mind a hárman a kutyához megyünk, és kedves hangon szólongatjuk-hívogatjuk a birkákat – gyertek, lányok! –, de csak remegnek és bégetnek, nem közelítenek a báránytetemekhez.

A semmiből, varázsütésre, megjelenik egy fiúcska, fut felénk a legelőn. Alacsony, vékony, rövidnadrágot visel. Tízéves lehet.

– A kutyám! – kiabálja.

Magas és édes a hangja.

– Bassza meg – morogja Jimmy, amikor a gyerek meglátja a véres szőrcsomót, és fájdalmasan felkiált:

– Megölted a kutyámat!

Odaér az apja is, zihálva, vörös arccal, alig különbözik attól a fiútól, akit ismertem.

– Ó, jó ég, lelőtték!

– Muszáj volt – mutat körbe Frank a lemészárolt bárányokon.

Nem hinném, hogy Gabriel tudja, ki ő, legalábbis kinek a férje, de ekkor megfordul, és észrevesz. Riadalom suhan át az arcán, aztán összeszedi magát.

– Beth!

Ügyet sem vetek rá. A gyerekkel senki sem foglalkozik. Áll a kutyája mellett, tenyerét a szemére tapasztva, hogy ne lássa a szörnyűséget.

Mellette termek, két kezemet a vállára teszem, aztán letérdelek elé, és magamhoz ölelem.

– Gyere!

Elered a könnye.

– Sírj csak – biztatom. – Az segít.

Zokogva rám borul. Egy rövidnadrágos kisfiút tartok a karomban.

És így kezdődik újra.

A tárgyalás

Old Bailey, London, 1969

Arra a gyötrelemre nem lehet felkészülni, amikor a vádlottak padján látom a szeretett férfit, aki két börtönőrtől közrefogva várja az ítélethirdetést.

Felfoghatatlan bűncselekménnyel vádolják.

Egyszer sem pillant fel a karzatra, hogy megkeressen, az esküdtekre sem néz, nem fürkészi az arcukat, mint én. Pánikba esve teszem fel magamnak a kérdést, hogy vajon hisz-e az ártatlanságában az a fáradtnak látszó, ősz hajú asszony. Az a bankárkülsejű, középkorú férfi csíkos öltönyben és mandzsettagombos, fehér gallérú, kék ingben ellene szavaz majd? A fiatalembert, akinek vállig ér a haja, és kedvesebbnek látszik a többieknél, a szövetségeseink közé számolhatom? Nemigen lehet olvasni az arcukról. Hét férfi és öt nő – az ő kezükben a sorsa. A nővérem szerint jó, hogy ennyi közöttük a nő. Ők általában könyörületesebbek, állítja. Tudom, hogy szalmaszálba kapaszkodom, a lelkem mélyén mégis abban reménykedem, hogy ők megértik azt a pusztító szenvedélyt, amely miatt mindent kockára tettünk.

Hónapokon keresztül beszéltek róla, aztán valóban elkezdődött a tárgyalás. A teremben mintha minden a helyzetünk súlyosságát támasztaná alá: a magas mennyezet és a faburkolatú falak, a piros taláros bíró magas támlájú karosszékében, aki úgy néz körül, mint egy király a trónusáról; alatta a parókás, fekete taláros ügyészek iratokat olvasgatva várják a kezdést, a törvényszolga pedig csendes gőggel megáll az emelvény előtt, és megteszi hátborzongató bejelentését:

– A vád: gyilkosság…

A sajtó számára kijelölt padban, a tweedzakós-nyakkendős újságírók között egyetlen nő sincs. Én fent ülök a karzaton Eleanorral és a szenzációéhes nézőkkel. Nemrég bennem is mohó kíváncsiság égett az emberi drámák iránt. El nem mulasztottam volna a Profumo-botrányt, majd Stephen Ward tárgyalását. Mintha csak tegnap lett volna, úgy emlékszem a fényképekre: Christine Keeler és Mandy Rice-Davies távoznak a bíróságról; bármilyen elegánsak is voltak, a sajtó lealacsonyította és befeketítette őket.

Nagyon más a helyzet, amikor olyan ember ül a vádlottak padján, akit szeretsz. Nézz fel! Kérlek, szerelmem. Telepátiával próbálok kapcsolatba lépni vele, ahogy mindig, de csak mered maga elé különös, üres tekintettel. Csupán feszülő állkapcsa árulja el, milyen nyomorultul érzi magát minden éber pillanatában azóta, hogy történt, ami történt. Egy idegen talán ellenségességet olvasna le az arcáról, én azonban ismerem. Kizárólag így tudja megállni a sírást.

Előtte

Ha jellegzetes angol tavat akarnék festeni, pontosan úgy nézne ki, mint a meadowlandsi.

A felszínét vízililiomok, harsánysárga közepű fehér és rózsaszín virágok csoportjai borítják. A távolabbi végében két fűzfa hajlik le, és három fehér hattyú úszik felénk tökéletes alakzatban, mintha vonalzóval mérték volna ki közöttük a távolságot.

Gabriel horgászhelyét egy vastag takaró, egy piknikkosár és egy összecsukható vászonszék alkotja, ez utóbbinak támaszkodik két horgászbot. A székre mutat – foglalj helyet! –, de én inkább mellé ülök, a takaróra. A kosárból egy skót kockás teástermoszt és egy csomag Garibaldi kekszet vesz elő.

Felhúzott szemöldököm láttán elvigyorodik.

– Féltem, ha nem finom kekszet mondtam volna, nem jössz.

Nézem, ahogy teát tölt egy sötétkék peremű, fehér bádogbögrébe. Szép keze van, hosszú, elegáns ujjakkal. Kérdés nélkül tejet és cukrot tesz a teába, és átnyújtja.

A tó túlpartján, a fűzfák közelében százévesnek látszó, khaki színű sátor áll, az a szafarifilmes fajta. Elképzelem, hogy mellette ül Grace Kelly, csinos blúza az őzszínű nadrágjába tűrve, és gin-tonikot kortyolgat.

– Minek a sátor?

– Nyáron itt táborozom. Minden reggel úszom egyet. A kempingfőzőn sütök szalonnás rántottát.

Furcsállom, hogy aki akkora házban lakik, mint az övék, szívesebben kempingezik a tóparton.

Mint a faluban mindenki, én is részt vettem már a meadowlandsi nyári ünnepségen. Ettem epres tortát a teasátorban, beneveztem a nővéremmel háromlábú futásra, és utolsó előtti lettem kanálon tojás-egyensúlyozásban. Láttam Gabriel anyját tetőtől talpig feketébe öltözve, széles karimájú kalapban és óriási napszemüvegben, mint egy manöken, bár méretre készült kosztümje jobban illett volna Párizsba, mint Hemstonba. Csak skarlátvörös ajka vitt színt a megjelenésébe. A többi anyukával összehasonlítva, akik egyszerű, nyomott mintás ruhát és szandált viseltek, őt mindig egzotikusnak és érinthetetlennek találtam. Öltönyös, szemüveges, sokkal idősebb apja, Edward lendületesen dobott célba a vásári bódéban. Gabrielre viszont nem emlékszem.

– Miért nem láttalak sose a falunapon?

– Bentlakásos iskolába jártam. De vége, két hete leérettségiztem. Három hónapig itthon leszek, mielőtt egyetemre megyek, nem tudom, hogy fogom kibírni.

Körbemutatok a tájon. A tó csillogó tükrén, amiben tükröződnek a fölé hajló fák levelei, mint aranyszínű tollak. A fehér és rózsaszínű, szabálytalan foltokon.

– Tényleg olyan nehéz?

Rám néz, vállat von.

– Nem sajnáltatni akarom magam, ha erre célzol. Tudom, milyen szerencsés vagyok. De szinte az egész életemet internátusban töltöttem. Itt senki velem egykorút nem ismerek. Tulajdonképpen oda akarok kilyukadni, hogy nem nagyon szeretek itthon lenni.

– És a szüleid? Nem jöttök ki jól?

A kezét billegtetve mutatja, hogy igen is, meg nem is.

– Apám elég szűkszavú, leginkább a tudomány érdekli, általában bezárkózik a dolgozószobájába, és olvas; nem is értem, miért vette el anyámat, pillanatnyi elmezavar lehetett. Nem is különbözhetnének jobban. Apám sosem kérdez tőlem semmit, anyám sose hagy békén. Az életem minden részletéről tudni akar, kikkel barátkozom, milyen bulikba hívnak, járok-e valakivel. Főleg ez érdekli. Hátborzongató, mennyire foglalkoztatja a szerelmi életem. És néha nehéz vele. Főleg amikor iszik, vagyis lényegében folyamatosan.

Negyedórája, vagy talán még annyi ideje sem ismerem Gabrielt, de máris tudom, mit hallgat el. Látom magam előtt tíz-tizenkét évesen: ajándékokkal körülvéve egy magas, csodásan feldíszített karácsonyfa mellett ül, mégis másra, jókedvre, felfordulásra, beszélgetésre vágyik.

Amikor én kezdek mesélni a családomról, sóvárgás ül ki az arcára. Beszélek a nővéremről, aki lassan egy éve titkárnőként dolgozik egy londoni ügyvédi irodában. Tény, hogy napközben hamar felfortyanó férfiak diktálnak neki, este azonban felfedezheti Londont. Leveleiben a Soho jazzklubjairól és a szórakozóhelyek zárórája után is nyitva tartó bárokról ír, és hogy hajnalban a Covent Garden virágpiacának érintésével sétál haza, hogy aztán órák múlva vörös rózsákkal teleszórt hálószobában ébredjen. Egy vidéki lány szemében a nővérem élete hihetetlenül színes és tartalmas; alig várom, hogy vele tarthassak.

Elmesélem Gabrielnek, hogy kamaszkorunk kezdetén Eleanor szobájának ablakán kihajolva felváltva szívtuk az apánktól elcsent Benson & Hedgeseket, és álmokat szőttünk egymásnak.

– Miről álmodnak a tinédzserlányok? James Deanről? Marlon Brandóról?

– Egy kicsit emelkedettebb dolgokról – védekezem rögtön.

Pedig nem lőtt mellé, leginkább a fiúkról és a szerelemről beszélgettünk.

– És… – néz fel az égboltra, mint akit a felettünk úszó keskeny felhőcsík érdekel – …földi halandókról nem is álmodoztatok? Mondjuk, tetszik neked valaki?

Ami azt illeti, igen, bár ezt nem kötném az orrára. Nem is nagyon tudnék mit mesélni róla. Ugyanazzal a busszal járunk iskolába, és mindig rám mosolyog. Magas, széles vállú, jóképű, és szűk rá az egyenruha, mintha egyszer csak szétszakadhatna rajta. Mindig napbarnított a bőre, mert hétvégenként a családi gazdaságban dolgozik. A hagyományos úton tudatta velem, azaz a barátai szóltak a barátnőimnek, hogy szeretne velem randizni. Visszaüzentem, hogy ha elhívna, nagy valószínűséggel elmennék.

Az tűnt a legegyszerűbbnek, ha nem adok egyenes választ.

– Általában egymás jövőjét színezgettük. Én mindig sokkal alaposabban kidolgoztam Eleanorét, mint ő az enyémet. Ő hamar elunta, én viszont mindig úgy elvesztem a részletekben, hogy órákon keresztül csak mondtam, mondtam. Néha rosszra fordultak a dolgok, de aztán minden rendbe jött, szóval sokáig kellett várnia a happy endre.

– Akkor te igazi mesélő vagy. Fogadni mernék, hogy író leszel.

– Verseket írok.

Senkinek sem árultam el ezt még, talán mert sejtem, hogy csapnivalóak a verseim. Mégsem tudom abbahagyni. Egész füzeteket írok tele verssorokkal, félig kidolgozott ötletekkel és hangzatos szókapcsolatokkal, amikor pedig az orosz forradalomról kellene befejeznem végre az esszét.

Megkocogtatja az Emily Dickinson-kötetet, amely kettőnk között hever a takarón.

– Szóval költő vagy – vonja le a következtetést. – Valahogy éreztem.

– Rossz költő vagyok. Sőt, lehet, hogy borzasztó.

– Ne mondj ilyet! El kell hitetned magaddal, hogy már az vagy, aki lenni szeretnél. Ez az apám módszere. Verseket írsz, tehát költő vagy.

Elhallgat, aztán mégis folytatja.

– Én is írok – vallja be, és felismerem a hangjában a szégyenlősséget. Összemosolygunk, talán ugyanaz jár a fejünkben. Két leendő író, két álmodozó, két magányos tinédzser, akik várják, hogy elkezdődjön az életük. Ki gondolta volna, hogy ennyi közös van bennünk?

– Mit?

– Egy regényt, de újra meg újra nekifutok. Mindig ugyanott omlik össze, a hetvenedik oldal környékén.

– Miről szól?

– Szégyellem elmondani.

– Véletlenül nem egy fiúról, aki egy nagy házban lakik, és elég kétes ízléssel öltözködik?

Gabrielnek megnyúlik az arca, engem pedig hirtelen elborít az önutálat. Miért kell így viselkednem? Nem is ismerem, és szemmel láthatólag egyáltalán nem találja viccesnek a szavaimat.

– Ne haragudj! Gúnyolódom, pedig nem lenne szabad. Mindenkinél jobban megtapasztaltam, milyen fájdalmas tud lenni.

– Az önéletrajzi nézőpontot eltaláltad. Egy alkoholista nő a főhős. Egy gyönyörű nő, aki boldogtalan házasságban él egy sokkal idősebb férfival. Én semmi mást nem akarok csinálni az életben, csak írni. Régebben Graham Greene akartam lenni, de elolvastam Kingsley Amistől a Szerencsés flótást, és az mindent megváltoztatott. Annyira humoros regény, de merész is. Ilyen író szeretnék lenni. Aki mer kockázatot vállalni. Meglepni az olvasót. Szeretnék harmincéves korom előtt sikerkönyvet írni. Tessék. Elárultam a legnagyobb titkomat. Most kinevethetsz.

– Nem nevetlek ki – bukik ki belőlem. – Szeretném visszaszívni az eddigieket. Nem kezdhetnénk elölről?

Most én nyújtok kezet.

– Furcsa lány vagy, Beth Kennedy – jelenti ki, és megrázza.

– Jó vagy rossz értelemben?

– Jó. Szeretem az ilyenféle furcsát. Hatodik érzékkel szúrom ki.

Már fogy a fény az égen, amikor felkászálódom, hogy hazainduljak. Órákig beszélgettünk.

– Elkísérlek az útig – ajánlja fel Gabriel.

– Kivezetsz a birtokodról?

– Inkább úgy fogalmaznék, az utolsó pillanatokat is ki akarom használni, hogy veled lehessek.

Megborzongok a gyönyörűségtől, de persze nem adom jelét.

– Mikor jössz megint?

Eldöntött ténynek tekinti, hogy máskor is találkozni fogunk, és ez tetszik.

– Hétvégén?

– Gyere péntek este! Éjszaka varázslatos a tó.

Némiképp sután köszönünk el, mintha kezet kellene fognunk, vagy puszit adni, de nem teszünk semmi ilyet.

– Akkor szia!

– A nadrágot azonnal kivágom a szemétbe – szól utánam.

– Helyes!

Ahol elkanyarodik az út, visszafordulok integetni, és sejtem, hogy addig néz utánam, amíg el nem tűnök a szeme elől.

1968

Rengetegszer elképzeltem, milyen lenne újra találkozni Gabriel Wolfe-fal, az azonban meg sem fordult a fejemben, hogy a gyerekével és a lelőtt kutyájukkal fogom majd hazafuvarozni. A kutyát betekertük Frank ócska kabátjába, Leo hátul ül a Land Roverben. Sír, majd’ megszakad érte a szívem.

Gabriel időnként hiábavaló kísérletet tesz, hogy megvigasztaljon bennünket és a kutyájukat mentegesse.

– Az ösztönei vitték rá – magyarázza a fiának. – Nem tudhattuk, hogy így fog viselkedni. A lurchert vadászatra és gyilkolásra tenyésztették ki. A gazda nem tehetett mást. Meg kellett állítania.

– Lelőtte Rakétát – zokogja Leo.

– Jaj, kicsim – mondja Gabriel enyhe amerikai kiejtéssel, amiről a felesége jut eszembe. – Meg kellett védenie a bárányait.

Gabriel hangjában nem sok meggyőződést hallok, meg is értem. Mit tudja az, aki nem állatokkal foglalkozik, hogy milyen árat fizet a gazda a birkái elvesztéséért? Nem is csupán pénzről van szó – noha a bárányok eladásából befolyt összegből vészeljük át a telet –, hanem az állataink pusztulása miatt érzett óriási fájdalomról. Páni félelem uralkodott el a nyájon, amikor végignézték a kicsinyeik lemészárlását. Öt hónapon keresztül gondozzuk a vemhes juhot, és a születés feletti örömünk szemernyit sem csökken, akárhányszor vagyunk is tanúi – aztán meg elveszítjük egy barbár vérfürdőben a bárányt.

A kisfiú fájdalma ettől még szívfacsaró.

– Nagyon sajnálom – mondom.

– Beth…

Oldalt pillantok Gabrielre. Ugyanolyan jóképű, mint annak idején.

– Nem a te hibád.

Szürreális érzés így, hétköznapi emberként, a gyászoló fiát istápoló apaként látni, nem azt az imázsát, amit a lapokból és a magazinokból ismerek. Gabriel Wolfe-ot, az irodalmi világ fenegyerekét. A megismerkedésünk óta eltelt években az lett, aki lenni akart: megbecsült szerző. Mindössze huszonnégy éves volt, amikor megjelent az első regénye, ami rögtön bestseller lett – vagyis csupán hat év alatt valóra vált az álma. Kissé éles írói stílusa és vitathatatlanul vonzó megjelenése miatt imádja a sajtó. Ha a könyvpiacon lennének rocksztárok, akkor ő Mick Jagger, csinos, szőke felesége pedig Marianne Faithfull. Jobban nem is különbözhetett volna az életünk. Én most már farmerfeleség voltam, a napjaim irgalmatlanul hideg hajnalokkal kezdődtek, és a varázslatot egy-egy kisbárány születése jelentette napkeltekor. Egyetlen pillanatát sem cseréltem volna el.

Bekanyarodom Meadowlands kapuján. Gabriel gyerekkori otthonát ma is a legszebb házak között tartom számon. Olyan, mint egy kisebb kastély; gyönyörű, sárgás kőlépcsője hatalmas tölgyfa ajtóhoz vezet, íves ablakainak keretét halványkékre festették. Mindig is tetszettek ezek a kék ablakok, örülök, hogy nem változtattak a színükön.

Gabriel kiszáll a Land Roverből, és a bebugyolált kutyával elindul a ház felé. A kisfiú követi.

– Akkor én nem is zavarok – szólok utánuk.

Gabriel tanácstalan képpel megfordul.

– Fogalmam sincs, mit csináljak a kutyával.

– Temesd el!

Bobby, az én érzékeny lelkű kisfiam jut eszembe, akivel minden madárkát, minden nyulacskát eltemettünk.

– Hová?

– Nem panaszkodhatsz, hogy szűkében volnál a helynek – felelem, mire úgy néz rám, oldalvást, mint régen.

Milyen gyorsan visszazökkentünk a múltbéli személyiségünkbe; ő a földesúr fia, én meg a fullánkos nyelvű falusi lány.

Pedig már nem azok vagyunk, akik voltunk. Gabriel apa, én anya voltam valamikor; most ugyanaz az identitásunk, pedig annak idején nem is különbözhettünk volna jobban. Nem változhatok vissza, ha egyszer gyerekem volt, még akkor sem, ha az a gyerek már nem él.

– Én tudom, hová – szólal meg Leo. – Nem jönnél velünk, Beth?

Nagyon udvariasan kér ahhoz képest, hogy kivégeztük a kutyáját, és rám néz távol ülő, barna szemével. Bobbynak is barna szeme volt; azt mondogattam neki, hogy olyan a színe, mint a frissen köpült sáré. Mindig nevetett rajta.

– Akkor menjünk. Keressünk egy szép helyet.

Átvágunk a tökéletes, zöld gyepen, elmegyünk a lombház mellett, ami új, az én időmben még nem létezett, biztosan Gabriel csináltatta Leónak. Az jut eszembe, mennyire élvezte volna a fiam, akit tökéletesen boldoggá tett, ha leszánkázhatott a szénabálákon vagy az apjával traktorozhatott. Nem halmoztuk el játékokkal, de akárcsak Frank, ő is mindennap megtalálta a boldogságot a csodás birtokunkon.

– Hová megyünk? – kérdezem Leótól.

– A tóhoz.

Gabriel mosolyogva rám néz, de szomorkás a mosolya, mintha őt ugyanolyan fájdalommal töltenék el az emlékek, mint engem. Nem szabad felidéznem őket. Nagyon megviselt, amikor vége lett a kapcsolatunknak, aztán tettem, amit egy magára valamit is adó nő tenne: rázártam az ajtót az emlékekre is, Gabrielre is. Megtanultam úgy gondolni rá, mint aki a tinédzserkoromhoz tartozik; ő volt az első szerelmem, de már nem sokkal jelent többet, mint Johnnie Ray, az énekes, akibe egy rövid ideig teljesen bele voltam zúgva. Ha hagynám, eléggé felkavarna, hogy most megint egymás társaságában találjuk magunkat azon a helyen, amelyhez annyi közös emlékünk kötődik.

Apa és fia az egyik fűzfa alatt választják ki a sírhelyet.

– Ha nekem is hozol egy ásót, segítek.

Gabriel elmegy, én pedig Leóval a tavat nézem.

Már nem sír, de rosszkedvűen nézi a vizet. Talán kellemetlenül érzi magát, amiért az apja egyedül hagyta egy idegennel.

– Mit gondolsz, jól fogod érezni itt magad?

– Nem hiszem. Hiányoznak a barátaim. És nem szeretem az osztálytársaimat. Utálatosak.

– Ki tanít? Mrs. Adams? Kedves, ugye?

– Azt hiszem. – Hol van akcentusa, hol nincs, bizonyos szavakat úgy ejt, ahogyan az amerikaiak, de inkább brit angolt beszél.

– Honnan ismered?

– Az én fiam is abba az iskolába járt.

Két éve van alkalmam gyakorolni, de semmivel sem könnyebb felkészülni a következő kérdésre.

– Hány éves?

– Két éve meghalt. Kilencéves volt.

– Majdnem annyi, mint én.

Leo minden további nélkül tudomásul veszi a tényt. Erre csak a gyerekek képesek. Aztán megfogja a kezemet, és ettől az egészen váratlan, kedves gesztustól elakad a lélegzetem.

– Hiányzik, ugye?

– Igen. – Bizonyára hallja a megindultságot a hangomban, mert megszorítja a kezemet.

Amikor Gabriel visszaérkezik három ásóval, hogy mindenkinek jusson, Leo és én még mindig ugyanott állunk. Nem beszélgetünk, de furcsa, békés hangulat leng körbe minket. Talán attól, hogy itt van mellettem ez a kisfiú, aki nem az én fiam, olyan energiák keletkeznek, amelyek visszahozzák nekem Bobbyt.

Megerőltető, izzasztó az ásás. Túl kemény a talaj, nem nagyon haladunk, Leo hamar fel is adja, és úgy egy méterre tőlünk leül, onnan néz minket.

Gabriellel egy ideig szótlanul ásunk.

Én szólalok meg először.

– Hallom, anyád Ausztráliába költözött.

Felpillant rám.

– Csekély tizenhatezer kilométer van köztünk. Úgy látszik, mégis van isten.

– Persze hogy van Isten, apa! – tiltakozik Leo. – Hogy gondolhatod, hogy nincs?

– Ez csak afféle szófordulat. Vicceltem.

– Apa nem nagyon szereti nagyit – avat a bizalmába Leo.

– El se tudom képzelni, miért.

Már nem emlékeztem Gabriel nevetésére: teljesen átadja magát neki, ettől ragályossá válik, és én is vele nevetek, hiába nem akarok. Sosem rajongtam az anyjáért.

– Apa, Bethnek volt egy fia – szólal meg Leo. – Csak meghalt. Még mindig nagyon szomorú miatta.

Azon nyomban elmúlik a jókedvünk.

– Igen, hallottam róla – bólogat Gabriel, és mindenhová néz, csak rám nem. – Akartam is írni, csak nem tudtam eldönteni… Nem tudtam, hogy…

– Semmi gond. Tényleg.

Gyakran találom magam ilyen helyzetben, amikor nekem kell kezelnem mások zavarát a gyászom miatt. De hogy Gabriellel beszélgessek Bobbyról, akivel ő sosem találkozott, egészen másféle fájdalmat okoz.

– Nem, ez így nincs rendben. Írhattam volna, annyit gondoltam rád…

– Gabriel…

– Igen?

– Hagyd abba. Kérlek.

– Oké. De mondhatok valamit?

– Feltéve, hogy nem bocsánatot akarsz kérni. Azt utálom.

Ingerültebb lett a hangom, mint terveztem. De már nagyon unom a véget nem érő sajnálkozásokat. Az ellágyuló tekinteteket, szomorú szemeket, kenetes hangot: a legszívesebben visítanék tőle.

– Megoldható, hogy barátok legyünk?

Kezet nyújt, amiről eszembe jut a megismerkedésünk. Aggodalmas arcát látva arra gondolok, mennyire tetszik. Mindig is tetszett. Mindannak ellenére, ami történt.

A sír felett kezet rázok vele.

– Barátok vagyunk.

Előtte

Gabriel a kocsibehajtó végében vár, de rossz irányba néz, mint aki elfelejtette, melyik irányból jövök. Így egy pillanatig alaposan megnézhetem magamnak. Ma este sötét szerelésbe öltözött – sötétkék pulóver, szürke nadrág –, és húsz méterről magas és vékony a sziluettje. Az arcát nem látom, de minden mást az emlékezetembe vések: nyúlánk, karcsú; az egyik kezével időről időre végigszánt a haján, a másik zsebre dugva.

– Máris hiányzik a tweednadrág – szólalok meg, mire megpördül.

Fülig érő szájjal nézünk egymásra. Széles, bugyuta vigyorral. Ez azt jelenti, hogy ugyanazt érzi? Alig bírtam ki az elmúlt hetet, egyfolytában Gabriel járt az eszemben, újrajátszottam minden beszélgetésünket, amelyre emlékeztem, és azon tűnődtem, vajon csak én képzeltem, vagy tényleg alakul valami köztünk.

– A saját ruháidban egész máshogy nézel ki.

Ezen azt értem, hogy szép. Szinte sokkolóan szép.

Úgy tíz centiméterre állunk egymástól, és elfog a leküzdhetetlen vágy, hogy megcsókoljam. Csak egy pillanatra, hogy megtudjam, milyen érzés; hogy kiderüljön, hogyan reagál. De inkább elfordulok. Az az érzésem, hogy olvas a gondolataimban.

– Nem voltam benne biztos, hogy eljössz – jegyzi meg.

– Hat lóval sem lehetett volna visszatartani.

Amikor felfogja, mit hallott, az a jellegzetes, lassú mosolya a jutalmam.

Fényösvény vezet a tóhoz, befőttesüvegekben tucatnyi mécses ég. A tó előtt fehér abrosszal leterített kis kártyaasztal áll, rajta borospoharak, ezüstkések és -villák, középen pedig egy kancsóban halvány rózsaszín rózsák. Mellette két összehajtható szék párnákkal, a támlájukon takarók arra az esetre, ha lehűlne a levegő, ami nem tűnik valószínűnek, mert néhány méternyire egy kovácsoltvas üstben tűz ég. Lassan kapaszkodik felfelé a hold, és körülöttünk ezüstfehér ragyogásba von mindent: a fűzfákat, a tó tükrét; még a fű is úgy fénylik, mintha kristályból volna. Soha életemben nem láttam még ilyen romantikusat: két szereplőre előkészített színpad.

– Gyönyörű. Sokat dolgozhattál vele.

– Mondtam, hogy időm, mint a tenger. Anyám sajnos rajtakapott, úgyhogy töviről hegyire ki fog faggatni. De ne félj, megígértettem vele, hogy nem jön le hozzánk.

– Nincs kifogásom ellene, hogy megismerkedjek anyukáddal – jegyzem meg, Gabrielből pedig kitör a nevetés.

– Erre emlékeztetni foglak, amikor majd megismerkedsz vele.

Mindkettőnknek tölt egy pohár bort. Van sült csirke és krumplisaláta, paradicsom és fejes saláta az üvegházból. Egy kis lekvárosüvegben előre elkészített salátaöntet. És itt van Gabriel, aki meglazítja a kasmírsálat a nyakában, és rám mosolyog.

– A birtokháborítókra – emeli fel a poharát, és koccintunk.

Történetek különös, patchwork takaróját terítjük egymás elé, ahogy mesélünk magunkról, abban a hitben, hogy a másik megismerhet minket, mintha ez lehetséges volna.

Elmondom Gabrielnek, hogy ír a családom, vagy legalábbis az apám, bár Londonban született, és nyolcéves volt, amikor a családja Shaftesburybe költözött. Sosem élt Írországban, és ír kiejtése sincs, bár nagyon szeretné, ha lenne.

– Egyszer azt mondta nekem, hogy Angliában nem érzi otthon magát. Mintha kiemelték volna a természetes élőhelyéről. Megkérdeztem, hogyan lehetséges ez, ha egyszer a lábát sem tette be Írországba. Azt mondta, hogy ezt csak úgy érzi. Hogy valószínűleg a genetikai öröksége miatt van ez, akár tetszik neki, akár nem, a vérében van. Csak azt tudja, hogy Írországban minden a helyére kerülne.

Anyám ízig-vérig dorseti lány, akárcsak én. Tizenhat éves korában ismerkedett meg apámmal, és azóta együtt vannak. Ugyanarra a tanárképzőre jártak, a diplomaosztójuk után azonnal össze is házasodtak, és még huszonöt éves koruk előtt megszületett mindkét lányuk. Látványos külsőségek nélkül, rendíthetetlenül szeretik egymást, és néha arra gondolok, hogy elérhetetlenül magasra tették nekünk a lécet. Mikor lesz nekünk Eleanorral ilyen párkapcsolatunk?

Érintjük a vallást, ami számomra a katolikus hit, szintén apám öröksége, és ötéves koromtól apácák oktatnak.

– Milyenek ezek az apácák?

– Vannak köztük rendesek. Vannak nagyon utálatosak, főleg az osztályfőnök. A kedvenceit szereti, de én sajnos nem tartozom közéjük. Hála istennek, már csak egy évet kell kibírnom, aztán jön a szabadság.

Gabriel Oxfordban, a Balliol College-ban tanul tovább, ahová az apja és a nagyapja is járt. Valószínűleg ugyanazt az udvarra néző szobát kapja majd, ahol az apja is lakott.

– Akkor is felvettek volna, ha tök hülye vagy?

– Szerintem igen. Az igazgató apám évfolyamtársa volt, azóta is jóbarátok.

Elneveti magát, talán arra számít, hogy én is vele nevetek majd.

Lenézek a tányéromra, szuggerálom magam, hogy tartsam a számat, de csendesen forr bennem a düh. Olyan könnyű Gabrielnek és a hozzá hasonlóknak, születésüktől fogva egyenes az útjuk.

– Tudom, most azt gondolod, milyen igazságtalan az élet. De Beth, ha akarsz, te is járhatsz Oxfordba, manapság már több intézetük is fogad lányokat. Jelentkezhetnél a Szent Annába. Az csak nemrég lett kollégium, és oxfordi mértékkel mérve elég radikálisnak számít.

Az én iskolámból soha senki nem járt még se Oxfordba, se Cambridge-be. Úgy általában egyetemre is nagyon kevesen jutnak el. Akik egyáltalán kihúzzák az utolsó évig, gyakran időpocsékolásnak tartják az egészet, és alig várják, hogy eldördüljön a startpisztoly, ők pedig belevethessék magukat a gyereknevelésből és háztartásvezetésből álló életbe, mintha ez lenne a Szent Grál.

– Szereted az irodalmat – folytatja, amikor továbbra is csak hallgatok. – Oxfordban a világ legjobb oktatását kapod. El sem tudod képzelni, milyen könyvtárak vannak ott. Első kiadásokkal teli csodás épületek. Kéziratok Gerald Manley Hopkinstól és Shelley-től. Gondold csak meg, milyen költők és írók tanultak ott előtted. Ugyanazokon az utcákon járnál, mint Oscar Wilde és T. S. Eliot.

– Nők is jártak oda?

– Ha neked ez fontos, keresek nőket is.

Amikor hűlni kezd az esti levegő, a tűzhöz húzzuk a székünket. Gabriel tesz még rá, a piszkavassal megkotorja a parazsat, és addig fújja, amíg fel nem csapnak a lángok. A csillagok itt mintha fényesebben ragyognának, mint nálunk az udvaron, és úgy ülnek a sötétkék égbolton, mint a drágakövek.

– Késő van, nemsokára haza kell mennem.

– Még öt percet maradj! Tízet. Olyan gyorsan eltelt az este.

Megváltozik a hangulat. Kalapálni kezd a szívem attól, ahogyan Gabriel rám néz. Előrehajol a székén, száját a számra tapasztja. Puhatolózó, gyengéd a csókja.

– Egész este meg akartalak csókolni.

– Miért vártál mostanáig?

Elneveti magát, és tetszik, ahogy megélénkül tőle. Az az érzésem, hogy leginkább csak figyel, de amikor nevet, nem tudja elrejteni az érzéseit.

– Az a helyzet, hogy izgultam. Nem voltam benne biztos, hogy te is szeretnéd-e.

Megfogja a kezemet, és az ölébe húz. Újra megcsókol, de ez most igazi csók, nyelve az enyémet keresi, eleinte tétován, aztán magabiztosabban. Összeölelkezünk, a csókunk elmélyül, ujjaink összekulcsolódnak. Nem gondoltam volna, hogy egy csók ilyen is lehet, hogy egészen fel lehet oldódni benne, kiürül az agy, és a test minden idegszála a másik érintésére és ízére figyel.

Gabriel hazakísér Meadowlandsből, de a kertek alatt közelítjük meg a falu közepén lévő házunkat. A kapunk előtt ártatlan puszival veszünk búcsút egymástól, hátha a szüleim kinéznek az emeleti ablakon.

– Korai lenne még kijelenteni, hogy máris jobban kedvellek, mint bárkit, akit eddig ismertem?

Fülig érő szájjal megyek a bejárati ajtónkhoz.

Alig fordítom el a kulcsot a zárban, apám kisiet a konyhából. Ezek szerint nem akart addig lefeküdni, amíg haza nem jöttem.

– Nézzék meg ezt az arcot! – kiáltja, amikor meglát. – Jó ég, ha nem tévedek, szerelmes a kislányom.

– Apa! – tiltakozom nevetve. – Hagyd abba!

De ahogy szinte lebegve felmegyek a lépcsőn a szobámba, egyre csak a szavain jár az eszem. Talán igaza van, mert eddig nem ismertem ezt az érzést; ezt az áradó jókedvet, felfokozott izgalmat, tomboló boldogságot. Lehet, hogy ez a szerelem.

1968

Frank üzenetet hagyott, hogy menjek utána a pubba.

Felteszem a teavizet, készítek magamnak egy bögre teát, de nem iszom meg. Rossz a kedvem, céltalanul járkálok, mindenféle érzések kavarognak bennem, de nem hagyom, hogy gondolatokká fejlődjenek. Főleg a kisfiúval kapcsolatban. Ahogy megfogta a kezemet. El is felejtettem, hogy a gyerekek, ahogy az állatok is, úgy érzékelik mások fájdalmát, hogy nem ijednek meg tőle. Frankkel csak táncolunk egymás szomorúsága körül, és ugyanez a helyzet minden párnál, akik elveszítették a gyereküket. Látod, persze hogy látod a másik fájdalmát, de mintha a gyász libikókáján ülnétek, és nem szeretnéd, ha a másik leesne miattad.