Keresd a szerző novelláit!

https://alomgyar.hu/konyvlista/novellak

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Vénasszonyok nyara, 2018

Szárnyaszegett pillangók 1., 2019

Szárnyaszegett pillangók 2., 2019

Igazgyöngyök, 2019

Kötéltánc (Circus Monte-Carlo 1.), 2020

Szemfényvesztés (Circus Monte-Carlo 2.), 2020

Lélekszirmok, 2020

Recepciós kisasszonyok 1., 2021

Recepciós kisasszonyok 2., 2021

Recepciós kisasszonyok 3., 2022

A kastélykert álma, 2022

Copyright © Palotás Petra, 2023

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2023

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Fehér Zsanett

A fedél Koppányi Lilla és Fehér Zsanett munkája.

Szerkesztette: Kalocsai Judit

Korrektúra: Dobos Attila

Tördelés: Dubecz Adrienn

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2023

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink: +36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5707-91-1

Családomnak

Nagy bátorság kell ahhoz,
hogy a világot megismerve,
ne váljon bizalmatlanná az ember.

JOHANN WOLFGANG VON GOETHE

1. fejezet

1890. Hamburg

Bágyadt délután volt. Az Elba felől érkező langyos szél olaj- és dögszagot hozott magával. Néhány sirály egymással versengett a házak fölött, a távolban egy gőzös kürtje jelezte az indulást. A napok óta kopogó eső ugyan elcsendesedett, de a nap sugarai csak egy-egy pillanatra tudtak áthatolni a vastag felhőtakarón. A belvárosi szegénynegyedekben azonban nem számított az efféle égi civódás, a csupán néhány láb széles, szűk utcákba alig jutott be a fény, az apró, porlepte ablakok még a napszakokat sem mindig tudták leleplezni. Délután négy múlt néhány perccel, de ezt csak a falon lógó háromingás óra árulta el, a pislákoló olajlámpás alapján akár késő este is lehetett volna.

Frida a szoba végéből lekanyarintott tűzhelynél szorgoskodott, egy pillanatra sem vette le a szemét a fazékról. Végre felbukkantak az első, apró buborékok, majd a kósza előfutárokat néhány pillanattal később gyöngyözve követte az egész hadsereg.

– Kész – jelentette ki, szinte büszkén, mintha az őrködéssel ő is hozzátett volna valamit a művelethez.

– Jól van, szólj a nővérednek, még csak az kellene, hogy leforrázd magad – felelte a bába, miközben a húsos kezével megtörölte izzadt homlokát.

Frida anyja felnyögött, majd a fogát összeszorítva erőlködött tovább.

– Nem bírom, nem bírom, szétszakadok – tört fel belőle. – Megöl ez a gyerek, megöl, mielőtt megszületne.

– Nyomja, nyomja, pár perc alatt megleszünk, addig kifőzzük az ollót, és ha egy kicsit lehűlt a víz, a kezemet is megmosom. Higgye el, sokat számítanak ezek a dolgok. Évről évre fejlődik a tudomány – hajolt a vajúdó asszony combjai közé. – Mintha egy kissé beszorult volna, de van nálam minden, csak ezt is le kellene fertőtleníteni – húzott elő a táskájából egy fogószerű valamit. – Na, mi lesz már, nem hívod ide? – fordult aztán újra a sámlin ácsorgó kislány felé.

Frida kővé meredve bámulta az anyja ágyát. Az előbbi kíváncsi bátorsága félelemmel teli undorba csapott át. Mi történik a Muttival, miért jajong, tényleg ennyire fáj neki? És egyáltalán honnan jön a kisbaba? Azt mondták, hogy a hasában van. Most meg… Te jó ég, az ennivaló is a gyomorba jut először, aztán meg… – bámult kikerekedett szemmel az anyja lába közé.

– Ááá! – üvöltött fel a vajúdó asszony, mire Frida végre magához tért, és a folyosó végén enyelgő nővéréért szaladt.

– Siess! – lihegte, mikor odaért.

– Mindjárt – felelte Martha kelletlenül. Majd az előtte álló fiatalemberre mosolygott, hagyva, hogy az még egyszer magához húzza.

Mire visszaértek, már az anyjuk hasán feküdt a nyöszörgő újszülött. Anna Höffner elgyötört vonásai kisimultak, megkönnyebbült, már csak az arcába ragadt csapzott tincsek tanúskodtak az elmúlt órákról.

– Akarod te elvágni? – mutatott a bába a köldökzsinórra, miközben Martha kezébe nyomta a kifőzött ollót. Martha elfehéredett és lesütötte a szemét.

– Majd én – lépett oda Frida az anyjához. Kissé taszította ugyan a vér, és borzongástól sem volt mentes a kíváncsisága, de az utóbbi mindennél erősebbnek bizonyult. – Nem fog fájni nekik? – nézett kérdőn a szülésznőre, aki a fejét megrázva egy biztató mosollyal válaszolt. Frida még habozott egy fél pillanaton át, de aztán egy nagy lendülettel elmetszette a köldökzsinórt.

A bábaasszony elégedetten összecsomagolta az eszközeit, majd szűkszavúan csak annyit mondott, hogy szép gyerek, egészséges fiú.

– Mennyivel tartozom? – kérdezte Anna tétován, attól tartva, hogy a szülés közben felmerülő bonyodalmak a fizetendő összegben is megmutatkoznak majd.

– Öt márka, mindig annyit szoktam. Három gyereknél is, meg akkor is, ha egy sem sikerül – terített egy kendőt a meztelen csecsemő hátára.

– Öt márka – hangzott fel egy sóhaj. Anna tisztában volt vele, hogy több mint tisztességes az ajánlat, és igazából meg sem lepődött, nem érte váratlanul az összeg. De akkor is rosszul érintette. Talán mégiscsak egyedül kellett volna megpróbálnia, nem először szült, volt már gyakorlata. Vagy ha a szomszédasszonya itthon lett volna… Öt márka – csengett újra a fülébe –, abból több napig ehetnének – ült ki az arcára az aggodalom, ami a bába figyelmét sem kerülte el.

– De tudja, mit? A felét elengedem, ha nekem adja azt a feszületet – nyúlt a falon lógó kéthüvelyknyi, vékony, faragott kereszt felé.

Anna Höffner összerezzent, és a lányai szemében is megjelent a riadalom. Ijedten kapkodták a szemüket egymás között. A megváltót idéző kegytárgy azóta vigyázott rájuk, amióta az eszüket tudták. Pontosabban a vigyázást leginkább csak az anyjuk emlegette, de ez elegendő volt ahhoz, hogy ők is így lássák a dolgot. Anna nehéz szívvel bólintott, és a konyhaasztal melletti polcon álló pléhdoboz felé intett a szemével, mire Frida azonnal ott termett, hogy kiszedje belőle a kívánt aprót. Nem járt még iskolába, a betűvetést sem ismerte, de a számok birodalmában sokszor jobban eligazodott, mint a nagyobb testvérei. Egyesével leszámolta az érméket, aztán a bába kezébe nyomta a fizetséget. Az megköszönte és egy elégedett pillantás kíséretében levette a keresztet a falról, és a nedvektől maszatos köténye zsebébe csúsztatta. A küszöb mögül még néhány hasznos tanáccsal ellátta az anyát, majd minden jót kívánva, sietve behúzta maga mögött az ajtót. Néhány sarokkal arrébb már egy másik asszony vajúdása várta, nem tétlenkedhetett.

2. fejezet

Frida nem így képzelte a kistestvér érkezését. Egy játék babát várt vagy inkább egy játszótársat, de ehelyett egy örökké éhes kis bőgőmasinával bővült a családjuk, aki még az éjszaka csendjétől is megfosztotta. A csendtől, amit eddig csak a testvérei szuszogása vagy az apja horkolása zavart meg néha. De azok a hangok hozzátartoztak a fülledt szoba éteréhez, azok belesimultak az álmaiba, nem lopták el senkitől a pihenést. De ez a kis kopasz, az állandó sírástól vörösre színezett orcájával még tovább szaggatta az anyja megfáradt idegeit, és még inkább felbőszítette az apját, aminek következményeként nemegyszer rajtuk, a már idősebb gyerekeken csattant az ostor. És ez még a csecsemősírásnál is elviselhetetlenebb volt a számára, ezért sokszor inkább magától kelt fel, hogy hosszan ringassa a kisöccse szomszédból kölcsönkért bölcsőjét. Napközben halk dúdolással próbálta a kisfiút csitítani.

Ha pedig éppen jókedvvel ébredt a kisbaba és a mosolyával ragyogta be a dohos lakást, Anna Höffner minden gügyögését magának követelte, Frida sóvárogva hallgatta az édes hangokat, attól tartva, hogy őt fosztják meg az amúgy is ritka kényeztetéstől.

Frida hétéves volt, nyáron töltötte be a hetet, amit onnan tudott, hogy aznap az apja hét barackot nyomott a fejére, miközben összeszűkült szemmel közölte, hogy igazán siethetne a nagylánnyá válással, mert így csak kieszi őket a gatyájukból, semmi haszna, csak a pénzt viszi. Az anyja aztán néhány órával később magához intette, és egy zsebkendőbe csomagolt fésűt nyomott a kezébe.

– Egy nő legszebb éke a haja. A csípője után – tette hozzá aztán elgondolkodva. – Vigyázz rá, és használd is, senki nem szereti a kócos lányokat – rángatta meg a születésnapos vörös, egymásba gabalyodott tincseit.

Fridának két nővére volt és egy bátyja, és immáron egy néhány hetes kisöccse. A tizenhat és tizenöt éves testvérei után a tizennégy éveset hét esztendővel később követte, amin igencsak meglepődött az anyja, aki a negyvenhez közeledve már nem számolt gyermekáldással – már amennyire áldásnak élték meg az újabb éhes szájat. Arra pedig végképp senki nem gondolt, hogy újabb hét téllel később még egy gyerekkel gyarapodnak. Asszonykori hízásnak tudta be a teste változásait, mert a korábbi várandósságaival ellentétben ezúttal semmit nem érzett, mindössze a szülés előtt néhány héttel erősödött fel benne a gyanú, hogy talán mégsem a megbuggyant ebéd okozza a hastáji mozgolódást. Frida egy véletlen elkapott beszélgetésnél tudta meg, hogy kistestvére lesz. Anna Höffner a serpenyőbe ragadt rántotta utolsó cafatjait próbálta kikapirgálni, amikor odavetette a férjének, hogy úton van még egy gyerek. És meg ne halljon egy rossz szót sem, hisz miért nem vigyázott jobban, most már késő, nem kíván, és nem is tud változtatni a tényeken. A kislány nagyra kerekedett szemmel nézett fel a kukoricacsutka babája mellől, megpróbálva értelmezni a hallottakat: úton van egy gyerek… de vajon hová? Hozzájuk? És az apjának kellett volna vigyázni, hogy ne jöjjön?

De ezek szerint nem vigyázott, mert a kis Anton megérkezett, és az állandó bömbölésével erre szüntelenül emlékeztette is a családja többi tagját. De míg a családfő leginkább csak hajnalban keveredett haza, Tobias, a fivére pedig gyakran egész éjszaka elmaradt, a lányokra maradt a dajka szerep. Anna Höffner varrónőként dolgozott, joggal elvárva a bakfis lányaitól, hogy segítsenek neki, de azok a nyiladozó nőiességük teljes tudatában egyre inkább igyekeztek megízlelni a szabadságot, amit igencsak nehezen tudtak összeegyeztetni azzal, hogy egy csecsemőt babusgassanak. Még csak az kellene, hogy azt higgyék, ők szülték. Így sem volt könnyű harcba szállni a párkeresés csataterén, egy kisded csak tovább rontott volna az esélyeiken. Így bár kelletlenül rábólintottak az anyjuk utasításaira, amikor csak tehették, ők is kereket oldottak, órákra magára hagyva a hétéves kishúgukat egy csecsemővel. Rosát ugyan néha lelkiismeret-furdalás gyötörte emiatt, mentségére azonban azt hozta fel, hogy éveken át neki kellett dajkálnia a kishúgát. Igaza volt. Frida hamar fejet hajtott a sorsa előtt, gyorsan beletanult az új szerepkörébe. Az első esztendő hamar elszaladt, és a második is szorosan követte. Az anyjához hasonlóan ő is hajnalban kelt. Amíg az a tejtől duzzadt melleivel csitította a már másfél éves, éhes kisfiát, addig ő a szoba konyhának kijelölt sarkában szorgoskodott. Kisöpörte a kályhából az esti tűz maradványait, majd miután kicipelte a folyosóra a hamuval teli vödröt, újra begyújtott. Nem bírtak sokat a vékony karjai, egyesével emelte ki a kosárból a fahasábokat, amelyekből aztán azokat egymásnak támasztva egy gúlát készített. Máskor szénnel fűtöttek, de az anyja egyik kuncsaftja pénz helyett fával fizetett. Senki nem tudott olyan gyorsan tüzet szítani, mint ő, a kislány, akit már egészen kicsi korában lenyűgözött a lángok tánca. Képes volt perceken át mozdulatlanuk bámulni, ahogy a csóvák egymással versenyre kelve próbálják behálózni a gyújtóst. Az átfázott végtagjai csak úgy itták magukba az éltető meleget; ha nem mordulnak rá, talán az egész napot a kályha előtt tölti.

– Tegyél fel vizet – fordult a fiatalabb nővére, Martha a másik oldalára. – Én mosakszom először – fűzte aztán hozzá egy elnyújtott ásítás kíséretében.

– Majd meglátjuk – bukkant elő egy újabb fej a pokróc alól. Rosa hunyorogva lövellt egy rosszalló pillantást Martha felé, mire az elszántan ledobta magáról a takarót és csípőre tett kézzel odaállt a nővére elé.

– Még nincs három napja, hogy eltékozoltál egy egész lavórral. Nem lehetsz még olyan piszkos. Vagy talán úri kisasszonynak képzeli magát a nagysága? Olyannak, akinek mindennap fürödnie kell? Többnek gondolod magad nálunk csak azért, mert megfogdosott egy cukrászfiú? – szórt szikrát a szeme.

– Te magad mondod, hogy nem vagyok olyan koszos, akkor meg mit húzod annyira fel magad. Kettőnkkel is elbír a víz, de én kezdek. Mert ha te rakod bele elsőként a szutykos arcodat, azonnal fekete tócsává változik.

– Nyughassatok már! Nincs is vasárnap, mi ez a nagy tisztálkodás?! Ki nem állom a pazarlást! – hasított a levegőbe az atyai intelem, mire a bakfis lányok összeszorított foggal elcsendesedtek.

Az anyjuk félálmában ringatta a kis Antont, az éjjel kettőkor hazakeveredett Tobias még javában húzta a lóbőrt, Frida pedig, bár ott állt a reggeli történések közepette, egy láthatatlan burkot húzott maga köré, és képzeletben valahol egészen máshol járt. Ötéves lehetett, amikor először szólította valaki úgy, hogy a tűzhajú lány, pontosabban lehet, hogy már korábban ráragasztották a nevet, de az első ezzel kapcsolatos emléke egy piaci bevásárláshoz kapcsolódott. Szorosan követte a kosarat a fején cipelő anyját, aki igyekezett összeszedni némi ennivalót. Frida egész gyerekkorát végigkísérte az éhség érzete. Az evés előtti és utáni időszakok csak annyiban különböztek egymástól, hogy az utóbbinál a gyomra egy kicsit elcsitult, a kínzó üresség némileg alábbhagyott, néhány órára elhitetve vele, hogy vannak más egyéb, fontos dolgok is a világon, mint a mohó táplálkozás. De a látszólagos nyugalom sosem tartott sokáig, elég volt a tejeskocsi csilingelése, a halasbódé szaftos bukéja vagy valamelyik apró ablakból kikúszó sült illata, és az imént még oly alázatosnak tűnő emésztőszerv azonnal lázadozni kezdett.

Minden pfennigjük elfogyott aznap, amit az anyja nyomatékkal hangoztatva közölt is vele. Tudomásul vette. Nem sírt, nem követelőzött, de a vágyakozással teli tekintete így is megszólított egy kofát.

– Nesze – nyomott az a kezébe egy almát, amire Frida felfelé kunkorodó szájjal és csillogó szemmel válaszolt. – A magáé ez a tűzhajú lány? – szólt aztán oda a terebélyes asszony Frida anyjának, megvillantva viharvert fogsorát.

Anna Höffner azonban ahelyett, hogy megköszönte volna a kedvességet, csak annyit bökött oda önérzetesen, hogy nem koldusok ők, nincs szükségük alamizsnára. Épp nyúlt volna, hogy kikapja a lánya kezéből a kerek gyümölcsöt, de elkésett: a kis Frida már odaadó élvezettel ízlelte az első falatot.

A tűzhajú lány – ismételgette Frida újra és újra a kofától hallott szavakat, az anyját faggatva arról, hogy az ő tincsei miért nem szőkék vagy barnák. Anna Höffner nem örült a kérdésnek, szenvedett már tőle eleget, amikor az ő fülét sem kerülték el a rosszmájú megjegyzések, hogy vajon tényleg a szőke férjétől van-e ez a kakukktojás. Egy kocsmai látogatás után az ura, Gerhard le is kevert neki emiatt két jókora pofont, de aztán másnap megenyhülve közeledett, és ha szóban nem is esedezett bocsánatért, egy selyempapírba csomagolt szappannal próbálta az asszonyát kiengesztelni. Halványan derengeni kezdett neki ugyanis, hogy az apai nagyanyjának is vörös volt a haja, könnyen lehet, hogy így üzent a túlvilágról a sok éve eltávozott asszony.

Frida becsukta a szemét, és elképzelte, hogy egy mesebirodalomban ő a legifjabb királylány, akinek hatalma van a tűz és ezáltal az egész világ felett. Felemelte a tenyerét, és olyan közel tartotta a lángokhoz, hogy csak egy hajszál választotta el attól, hogy a kegyes meleg égető forróságba csapjon át.

– Vigyázz, te kis bolond, még meggyulladsz, miért nem csukod be a kályha ajtaját? – húzta hátrébb a nővére. Rosa nagyot nyújtózva vette át tőle az első sorban a helyet, hogy az éjszaka átfagyott végtagjaiba egy kis életet leheljen a meleg. De nemcsak az önzőség vezérelte, tényleg féltette a húgát.

Frida, mint mindig, most is csodálattal figyelte a nővérét. A kecses alkatát, az idomait, amelyek az elmúlt egy évben igazi nővé léptették elő. Nem sóvárgó irigység táplálta az ámulatát, gyermek volt ő még ahhoz, hogy siettetni akarja az időt. Egy tündérre emlékeztette. Arra a tündérre, akit néhány héttel korábban látott egy mesekönyv fedőlapján. Pontosabban a tündér emlékeztette Rosára, hiszen az ő ismeretségük sokkal régebbi és mélyebb is volt. A lélegzetelállító hasonlóságba csak a hártyás szárnyak zavartak be, ami kissé Fridát is elbizonytalanította, ezért úgy döntött, hogy az egyetlen megoldás, ha közelebbről is megvizsgálja a grafikát.

– Viszed onnan a mocskos mancsod! – emlékezett még most is a sipító hangra, amitől úgy összerezzent, hogy ijedtében széttárta az ujjait és elejtette a mesekönyvet. Egy pillanat múlva már a poros földön hevert a kötet, de egy halvány folttól eltekintve, szerencsére sértetlenül. Frida megkönnyebbült, de nem mert lehajolni érte, hiszen hiába hívta a ruhája fodrait segítségül, semmivel sem lett tisztább a tenyere. Mitől is lett volna, ha maga a ruha is koszos volt. A testvérét kereste a tekintetével, de Martha már jó néhány kirakattal odébb járt, karon öltve két barátnőjével próbálta felmérni a terepet, hogy hol akadhatnak olyan fiatalemberekre, akikkel talán megszépülhet majd a délután.

– Te kis boszorkány, hogy fogom ezt most így eladni? – förmedt rá újra az előbbi hang. A csontos arcú asszony fenyegetően a magasba lendítette a hosszú karját. – Tűnj el innen, mielőtt rendőrt hívok.

Rendőrt? – rándult össze akkor a kislány gyomra. És börtönbe viszik? Bilincsbe vert csuklóval, ahogy minap a sánta Frédit? De hiszen az agyonütött valakit a kocsmában – cikáztak a félelemmel teli gondolatai.

– Majd én megveszem, adja csak ide. Hisz semmi baja – kotort elő a zsebéből egy magas, keménykalapos férfi némi aprót, mialatt a tekintetével még néhány másodpercen át követte a kereket oldó Fridát. A gyerek úgy húsz lépéssel odébb, ellenőrizve a maga mögött hagyott terepet még visszalesett a válla fölött: hála és bosszúság keveredett a tekintetében. A barna öltönyt viselő úr a mellette álló lányának adta a könyvet. A lánynak, aki az aranyszínű copfját a mutatóujjára csavarva, fanyalogva fogadta a szépséghibás ajándékot.

Frida a fél karját odaadta volna a kötetért, de beérve Marthaékat, hamar megvigasztalódott. A nővére és a barátnője ugyanis egy zacskó selyemcukron osztozott, amiből őt is megkínálták, és az édes gömböket szopogatva a sértett kis lelkében seperc alatt helyreállt a rend.

És különben is, minek egy tündéres könyv, ha egy igazi tündér is akad a közelben – nézett meghatottan újra a szépséges nővérére. Hirtelen azonban összeszorult a gyomra. Martha szerint Rosa hamarosan férjhez megy, ami azt jelenti, hogy jobban elférnek majd éjszaka, és az étkezéseknél is nagyobb porciókhoz juthatnak. Ezt Martha hangoztatta, de Fridában öröm helyett szorongást váltott ki az elképzelés. Rosa lénye hozzátartozott a mindennapjaihoz. Nem mintha sok időt töltöttek volna együtt, de ő nem volt telhetetlen, a kevéssel is beérte. Néhány mosollyal és a puszta ténnyel, hogy az idősebb nővére csinos vonásai egy kis szépséget csempésztek a nyomorúságukba.

– Még nem is köszöntöttük egymást. Jó reggelt! – kacsintott Rosa, összeborzolva Frida amúgy is kusza tincseit.

– Moin!{1} – jött az alig hallható, szándékosan csendes válasz.

Aznap délutáni műszakban dolgozott az apjuk, nem akarta megfosztani az alvás jótékony hatásától. És magukat sem a nyugalomtól. Ha felriasztják, senki nem jár jól. Egyelőre a kis Toni is elégedetten lógott az anyja mellén, nem sok vizet zavart. Anna félálomban próbált még erőt gyűjteni. A lányával ellentétben ő szíve szerint megrángatta volna a férjét, hogy mi lenne, ha összeszedné magát, és az asszonyának adná azt a nyavalyás szabad délelőttöt. Egy reggelt, amikor kedve szerint ágyban maradhat, vagy amikor semmivel sem törődve sétálgathat az Alster partján. Nem mintha sokáig bírná a fekvést a sajgó dereka, vagy lenne mit felvennie, hogy ne nézzék ki a flangálók közül. Lassan két évtizede varrt a környékbeliekre. Felhajtott, foltozott, átalakított. Fiatal lányként még arról álmodozott, hogy ő szabja majd ki a finom hölgyek legújabb divat szerinti ruháit, mi több, talán ő maga tervezi majd meg a módit, de hamar be kellett látnia, hogy a kézügyessége ellenére sem törhet ki a környezetéből. Egy munkásnegyedbe született, egy munkáshoz ment hozzá. Milyen más sors várhatott volna rá. Hirtelen felszisszent. Toni nagyokat cuppantott az agyonrágott csecsen, minden jel arra mutatott, hogy elfogyott a tej. A kisded azonban még nem lakott jól, erőszakosan próbálta az anyja kebléből kisajtolni az utolsó cseppeket.

– Anton, még a sírba viszel – nyögött fel.

Frida azon nyomban ott termett mellette egy bögre vízzel. Jól emlékezett a bába szavaira, hogy sokat kell innia az anyjának, különben nem tud rendesen szoptatni. Anna Höffner is tisztában volt a ténnyel, de az éjszakára a szoba sarkába állított vödör már megtelt, a hátsó udvar árnyékszéke előtt pedig reggelente hosszú volt a sor, ezért sokszor szándékosan elmulasztotta a folyadékpótlást. A mellén csüngő fia azonban hamar észhez térítette, Frida pedig, mint mindig, most is leste az anyja minden mozdulatát.

– Nem is tudom, mit csinálnék nélküled – suhant át Anna arcán egy fáradt mosoly. Frida boldogan szívta magába a szavait. Ritkán hangzott el náluk dicséret, amely bearanyozta a kislány reggelét.

Nagy nehezen Martha is kikászálódott az ágyból, lemondva a mosakodásról. Gyorsan felöltözött és egy vaslábasba beleszórta a reggelinek szánt zabkását.

– Csak ennyi van? – követte Rosa a szemével a mozdulatot.

– Ennyi – közölte az anyjuk tárgyilagosan.

– Majd megetet az udvarlód – vetette oda Martha.

Rosa meg sem hallva a megjegyzést, átöntötte a lavórba az időközben megmelegedett vizet, majd a szoba keleti oldalán álló méretes, szekrénynek használt utazóláda mögé vitte. Leguggolva épp csak a feje búbja látszott ki, a meztelen testét kitakarta a szúrágta bútordarab.

– Ígérd meg, hogy nem csinálsz ostobaságot, amíg meg nem kérte a kezed – szólalt meg az anyjuk.

Frida nem értette az intelmet, pedig már máskor is hallotta, hogy Rosa ne hagyja magát megszédíteni, nem gyengülhet el, tartással kell bírnia, különben pórul jár. Mégis mit tehet valaki arról, ha elgyengül? Télvíz idején különösen sok a beteg – tűnődött már akkor is az intelmeken. De az a lánykérés dolog még jobban összezavarta. Ezek szerint a menyasszonyoknak már szabad megbetegedniük? Őket már nem viseli meg annyira a megfázás?

– Wilhelm egy igazi úriember, és mellesleg fülig szerelemes belém – csapta bele a vízbe Rosa dühösen a szivacsot. Bosszantotta, hogy az anyja megint felhozta a témát, ráadásul az ébredező apja és öccse előtt, a várható csípős megjegyzéseknek ezzel még inkább kiszolgáltatva őt. Wilhelm egy cukrászcsalád sarja volt, egy szem gyerek, aki az apja szorgalma által felvirágoztatott családi vállalkozás kegyeiben nőhetett fel. A szülei néhány év alatt felküzdötték magukat a polgári jólétet élvezők közé, remélve, hogy a fiuk egy gondosan megválasztott házassággal még feljebb lépdel majd a társadalmi létrán. Egyáltalán nem örültek neki, hogy egy dokkmunkás és egy varrónő lányának csapja a szelet.

Fülig szerelmes… és onnan felfele már nem? – nézett Frida aggódva a nővérére, újfent megállapítva, hogy milyen jó, hogy neki még nem kell ilyen ügyekkel foglalkoznia. Ami persze nem azt jelenti, hogy ne akadnának más, komoly problémák az életében – kapta maga elé a kezét.

A vizelettől bűzlő serbli hamar megtelt egy héttagú családnál, nem maradt más lehetősége, mint a cipőjébe bújni és felvenni a kabátját.

– Tartsd még egy kicsit vissza, a reggeli után én is megyek – szólalt meg Rosa együttérzően. Senki nem ment szívesen a fagyos latrinákhoz, sötétben pedig még a felnőttek is irtóztak attól, hogy felkeressék. Frida toporgása azonban azt mutatta, hogy nincs ideje a várakozásra, ezért minden bátorságát összeszedve felkapta az ablakban pislákoló olajlámpást, és behúzta maga mögött az ajtót. Hat óra múlt néhány perccel, a ház lakói már ébredeztek, de a hátsó udvar még üresen tátongott. Frida szapora léptekkel közelített az árnyékszék felé, nem nézett se jobbra, se balra, bízva benne, hogy nem szúr szemet a szellemeknek. A bátyja, Tobias ijesztgette gyakorta azzal, hogy az éjszaka és a reggel peremén eltávozott lelkek lepik el a negyedet, szemrevételezve, hogy kikkel gyarapítsák aznap a holtak birodalmát. Rosa és Martha ugyan lehurrogták, és megpróbálták eloszlatni a kishúguk félelmeit, de a hajnali órákban ők sem szívesen léptek ki a házból. A túlvilág lakói helyett ők a földi halandóktól féltek, a szegénynegyed aljanépétől, azoktól a munkakerülőktől, akik a koldulás helyett kisebb-nagyobb rablásokkal próbálták megkeresni a napi betevőjüket. És azoktól a részeg férfiaktól, akik az éjszakai tivornyát maguk mögött hagyva hazafele botorkálva szívesen betévedtek egy-egy kapualjba, remélve, hogy olyan fehérnépre bukkannak, aki egy erőszakkal kicsikart csók vagy fogdosás után végül megadja magát. Nem számítottak ritkaságnak az effajta atrocitások, ezért a lányok, asszonyok leginkább csak világosban végezték el a szükségleteiket. Vagy bent, a szoba sarkába állított vödörbe, amit aztán a délelőtt folyamán vagy budiba ürítettek, vagy csak az utcára loccsantottak, a földbe vájt, a folyó felé lejtő nyitott kanálisba, bízva benne, hogy az eső magával sodorja majd az ürüléket.

3. fejezet

Frida kinyitotta a latrina lécekből összeszögelt ajtaját, letette bent a lámpást, és a hálóingét felhúzva a gödröt takaró pallóba vájt lyuk fölé guggolt. Vacogva próbált könnyíteni magán, de hiába feszítette a teli hólyagja, a hideg és a félelem lebénította az izmait. Kétségbeesetten erőlködött, és még hosszú percek múlva sem járt eredménnyel. Megpróbálta a deszkák erezetére összpontosítani a figyelmét, tapasztalatból tudta, hogy ha eltereli a gondolatait, úgy hamarabb sikerrel jár. Mikor végre megkönnyebbülve tudomásul vette a lassú csordogálást, fellélegzett, de a sóhajtása szinte azonnal sikolyba csapott át, amikor hirtelen és felettébb váratlanul kitárult az ajtó.

Azonban úgy tűnt, hogy a másik fél riadalma semmivel sem volt kisebb, egy tíz év körüli kölyök erőteljes csatakiáltás közepette csapta vissza a budi ajtaját.

Frida elvesztette az egyensúlyát, és csak egy hajszálon múlt, hogy nem esett bele a gyerektestéhez túlságosan is nagy átmérőjű lyukba.

– Miért nem reteszelted be?! – szólalt meg a fiú.

Frida, ha akart volna, sem tudott volna mit válaszolni. Talán túlságosan kapkodott, talán nem volt már ideje a műveletre. De esze ágában sem volt megszólalni, szégyellte magát, ám a szégyenénél is erősebbnek tűnt a kényszer, hogy befejezze, amiért jött. Néhány másodperc múlva, a dolga végeztével felegyenesedett, de nem hagyta el a parányi bódét. A deszka rései között kilesve próbálta felmérni a terepet. Üresnek tűnt az udvar, talán a néhány méterrel odébb álló árnyékszékbe ment be a fiú, a hátsóba, amit még kevésbé szerettek az ott lakók, ugyanis a mellette púposodó, odahordott hulladékok kedvelt szállása volt a lakásokból kikergetett patkányoknak. Várt még egy kicsit, aztán visszafojtva a lélegzetét előbújt a rejtekhelyéről.

– Hogy hívnak? – zizzent meg egy, a hideg tél és a gyatra fényviszonyok által megtépázott, ki tudja, honnan odatévedt rododendronbokor. Az ifjú idegen széles vigyorral lépett ki mögüle, a nadrágja gombjának babrálásával elárulva, hogy a szabadban végezte el a dolgát.

– Frida, Frida Höffner – motyogta, bizalmatlanul méregetve a fiút. – És téged?

– Florian – húzta ki magát a kis legény Frida megszeppent arcát fürkészve. – A Hochfeld famíliából – fűzte aztán hozzá büszkén. Frida nem igazán tudott mit kezdeni az információval, de úgy érezte, hogy ez csakis az ő hibája lehet. Hiszen a név minden bizonnyal valamilyen komoly jelentőséggel bír, ezért megpróbálta leplezni a tudatlanságát.

– Ó – felelte, majd biccentve egyet a kócos kis fejével hátat fordított a fiúnak. Afelől nem volt kétsége, hogy nem egy új lakót köszönthet Florianban, ugyanis a fiú finom, vastag harisnyája és kabátja, kifogástalan frizurája azonnal elárulta, hogy csak vendég a negyedben.

Megbotránkozott kényeskedés hasított a levegőbe.

– Atyaég, itt még az orráig sem lát az ember. Florian, Florian, hol vagy, fiatalúr? – tört magának utat egy magas, kissé hajlott hátú asszony.

Fridát egy fára emlékeztette, pontosabban a park menti jegenyék egyikére, amelyik a nyár végén szomjasan hajlongott az Elba felől érkező szélben. Nem először fordult vele elő, hogy magával ragadta a múltból egy-egy kép vagy mozzanat, hogy az új benyomást néhány pillanatig fogva tartotta valami. Hogy csak egy kis idő múlva kapott saját jelentést.

– Nem tudsz egy kicsit jobban vigyázni? – hangzott fel újra a nyafogás. – Hogy lehet ilyen körülmények között élni? – húzta el az asszony a száját, miközben a nyakát nyújtogatva kutatott a fiú után. – Florian, azonnal gyere ide, ha az édesapád megtudja, hogy hol tekeregsz… – hagyta nyitva a mondatot, hogy rögtön utána még tovább tetézze: – …vagy, ha a jóanyád, te jó ég! Mondtam én, hogy gyereknek nincs helye ilyen környéken, mondtam én, hogy ez a környék nem gyereknek való – sopánkodott.

– Én is gyerek vagyok – szólalt meg Frida. Nem volt különösebb érzelmi töltete a mondanivalójának, csupán egy tényt közölt.

– Parancsolsz? – meredt rá az asszony, láthatóan meglepődve.

– Én is gyerek vagyok – ismételte meg, de egyelőre csak egy bamba tekintetet kapott válaszul. – Itt lakom, pedig gyerek vagyok – próbálta megmagyarázni. Nem a sértettség beszélt belőle, hanem a segítő szándék, hogy nincs a fiatalúr olyan nagy veszélyben.

A nő idegesen megrázta magát, majd újra bekiabált az udvarra:

– Florian Hochfeld, ha nem jössz ki azonnal, kénytelen leszek a szüleidnek beszámolni az engedetlenségedről. Az egy dolog, hogy az apád mindenáron ott akart lenni a hajnali szállítmány érkezésénél, és nem tudott neked nemet mondani, hogy elkísérd, de hogy még meg is lógsz, és több sarokkal arrébb kell megtalálni, magamat is kitenni a veszélynek, ez felháborító. És ehhez a Herr Papának is lesz egy-két szava.

Hatott a fenyegetés, Florian feladta a bújócskát, és a talajvíz szülte tócsák felett ugrándozva előkerült.

– Tante{2} Emma, de hiszen itt vagyok. Ne izgassa fel magát, még megárt a szépségének – vigyorgott.

– Pimasz kölyök, pimasz kölyök! – sziszegte a nagynénje, aki gyermektelen vénlányként, lakhatásért, kosztért és egy nagyvonalú havi apanázsért cserébe gyakorta pesztrálta a bátyja fiait.

– A viszontlátásra, hölgyem! – hajolt meg Florian Frida előtt, aki nagyra kerekített szemmel fogadta a számára szokatlan búcsúzást.

– Viszontlátásra! – felelte aztán ő is, majd az átfagyott lábát szaporán szedve, visszasietett a házba.

– Már majdnem utánad indultam – fordult vissza Rosa az utazóládára támasztott tükörtől. – Jól vagy? – folytatta a derekáig érő búzakalászszínű tincseit fésülve.

– Ühüm – bólogatott Frida hevesen.

– Martha, igyekezz, és vidd magaddal ezt a kenyeret – nyomott Anna a lánya kezébe egy veknit. Martha a köténye zsebébe gyömöszölte az uzsonnát. Örült neki, hogy nem kell majd éheznie, ugyanakkor félte is a pillanatot, amikor a többiek majd gúnyos megjegyzésekkel illetik, hogy nekik megint csak ennyire futotta. Nem mintha jómódú családok sarjai koptatták volna az apácák által patronált iskolát, de a szegények között is megvolt a rangsor, ahol a Höffner család igencsak hátul kullogott.

– Mutti, Mutti, én mikor mehetek iskolába? – ölelte át Frida hátulról az időközben felöltözött anyja derekát.

Anna Höffner megfordult, és egy nagy sóhajtás közepette a kezébe vette a kislánya állát.

– Frida, lelkem, ne nyaggass már megint, rád itthon van szükség.

– De ha Martha maradna segíteni itthon? – próbálkozott, magán érezve a nővére felháborodott pillantását.

– Marthának még van egy éve, hogy befejezze az iskolát, aztán ő is elmegy majd dolgozni. Olyan helyre, ahol megbecsülik, mert megtanult egyet s mást. Vagy egy kis szerencsével mihamarabb férjhez megy, ha nem tékozolja el magát. Más körökben mozoghat. A papír majd bizonyítja, hogy nem üres a feje.

– Mintha egy papíron múlna az ilyesmi – motyogta Tobias lusta megvetéssel a fal felé fordulva.

– Te csak hallgass, semmirekellő! – mordult rá az anyja, fél kezével Toni bölcsőjét ringatva. – Délig húzod a lóbőrt, hogy aztán újra lopd a napod.

– Ne háborogj már, anyjuk. Igazad van, de ilyen korán, könyörgök, ne háborogj – mozdult meg Gerhard bajusza két horkantás között. – Ma este magammal viszem, egy nagy gőzös érkezik. Lesz neki is dolga elég. De még nyughass egy kicsit – húzta fejére a takarót.

– De egyszer majd én is lehetek iskolás, hogy nekem is legyen papírom, a jobb körök miatt? – próbálkozott Frida újra, figyelmen kívül hagyva az imént elhangzottakat.

– Talán. Tudom is én. Majd, ha az öcsédet nem kell már állandóan pesztrálni. Csak nem akarnál magamra hagyni? Hisz látod, hogy nem győzöm egyedül. Ha szereted a Muttit, segítesz neki – cirógatta meg a lánya arcát. – A jóisten is látja ám a szorgalmadat. Na, gyere, vedd át a bölcsőt, két tucat javítani való fehérnemű vár rám, az a rátarti Scholz már tegnap is türelmetlenkedett. Ma már nem tudom elhajtani, különben nem ad több megbízást. Meg Frau Müller szoknyája sem magától lesz szűkebb. Szerencsétlen asszony – tette hozzá sóhajtva. – Belefogy a bánatba, nemsokára már szoknya sem kell neki. Csak egy lepel… – rázta meg együttérzően a fejét.

Frida is elkomorult a név hallatán. Jól tudta Frau Müller szomorúságának az okát. Nyáron temették el a legkisebb gyermekét, alig néhány nap alatt végzett a kiütéses tífusz a kislánnyal. Frida is gyakran látta a babaarcú, mindig csendes teremtést, ha nem is jól, de ő is ismerte. Mi több, egyszer még cukorkát is lopott tőle. Pontosabban látta, ahogy a lány zsebéből kigurult a selyemcukor, majd egy ház falának pattanva megrekedt egy repedésben. Néhány lépéssel odébb, amikor a kis Heléne észrevette a veszteséget, kétségbeesetten keresni kezdte a kincsét, de hiába. Frida látta a küszködését, a lefelé görbülő száját, de nem szólt neki, nem sietett a segítségére. Egy pillanatig ugyan tétovázott, de a vágy az oly ritkán érzett édes íz után erősebbnek bizonyult, a jó szándék alulmaradt. Megvárta, míg az egykori tulajdonos sírva elhagyta a terepet, és mohón bekapta a szökevény cukorkát.

Helénét rá egy hétre támadta meg a gyilkos kór, magas láz kísérte a kiütéseket, amelyek a harmadik napon kihívott orvos szerint a tetvek ürülékén keresztül támadhatta meg a gyereket, nem kizárva, hogy a vele egy fedél alatt élőkkel együtt. Csak azoknak vagy erősebb az immunrendszere, vagy még nem telt le náluk a kéthetes lappangási idő. Frida az anyjától hallott róla, aki sopánkodva emlegette, hogy Frau Müller többször is járt náluk a napokban, ezért nem árt, ha esténként ráadásként elmondanak még néhány Üdvözlégy, Máriát, könyörögve a fertőzés elkerüléséért.

A bőrtífuszt ugyan nem kapták el, de Frida a lelkiismeret-furdalástól küszködve belázasodott, és Heléne halálának a hírét meghallva napokon át kihányta a magához vett ennivalót. Hónapokon keresztül rá sem tudott nézni semmilyen cukorkára, de aztán az életösztöne felülkerekedett a bűntudatban megmártózott gyászán, és ugyan továbbra is összerezzent a Müller név hallatán, egy idő után a ritkaságszámba menő édességnek nem tudott ellenállni.

Átvette az anyja helyét a bölcsőnél, ő folytatta a ringatást, és közben sóvárogva figyelte a tankönyvekkel megpakolt nővére távozását. Martha után Rosa is behúzta maga után az ajtót, Anna Höffner pedig egy ruhákkal teli kosárral felmászott az alig néhány négyzetméteres padlásra, hogy nekiüljön a varrnivalóknak.

{1} Különösen Észak-Németországban, Dél-Dániában, Luxemburgban, szórványosan Svájcban, Északkelet-Hollandiában és Észak-Lengyelországban elterjedt üdvözlési forma, amely bármely napszakban alkalmazható.

{2} nagynéni (német)