Becka Mack

fall with

ME

Zuhanj velem

Kossuth Kiadó

Tartalom

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

Epilógus

Köszönetnyilvánítás

Lejátszási lista

Impresszum

Azoknak, akik azt hiszik, jobb nekik egyedül,

hogy nem érdemlik meg a szeretetet, amire vágynak,

mert meg kellett küzdeniük az elhagyottak fájdalmával.

A hatalom, hogy hagyod nyerni őket,

vagy emelt fővel föléjük kerekedsz,

csakis a te kezedben van, a tiéd.

Az egyetlen, akinek hinnie kell,

hogy megérdemled a szeretetet, te magad vagy.

1

ÉS AZ ITAL NEVE?

Jaxon

– SZEXELÜNK A TENGERPARTON, A PRIVÁT MEDENCÉNKBEN, A TERASZON. Az ágyon, a falnak dőlve és a fürdőszobában a mosdókagyló pultján. – Egy hosszú, aranyszínű lófarkat simítok ki egy kipirult nyakból. – Egész héten kefélni foglak, bárhogy és bármikor, ahogy csak szeretnéd.

A lány kék szeme csillog, és közben előre-hátra hintázik.

– Te állod?

– Persze hogy én állom. Gazdag vagyok, nem igaz?

Visszafogja a mosolyát.

– A Google szerint.

Ellenállok a késztetésnek, hogy grimaszoljak, de csak azért, mert ritkán van lehetőségem lazítani a hokiszezon alatt. Attól, hogy egyértelműen utánanézett a neten a vagyonomnak, még mindig szeretném a rövid vakációmat valami forró és nedves dologba temetkezve tölteni. Tuti, hogy ő megfelel erre a célra.

– Meg sem kérdezted a nevemet.

Hoppá!

– Nem? – Az ujjamat végighúzom a sportmelltartója pántján lefelé, egészen a dekoltázsáig. Hogy képes ez a vékonyka anyag így megtartani ezeket a lányokat? – Tudod, úgy érzem, mintha igazán ismernélek, érted? Mintha mindig is az életem része lettél volna. – Nagy francokat! De hallom, hogy a barátaim folyton ilyen baromságokat mondanak a nőiknek. – Egyszerűen passzolsz hozzám.

Megrebegteti hosszú, festett szempilláit. A szempillaspirál nem feltétlen jó ötlet az edzőteremben. Nem megy az a szar a szemébe, és nem csípi?

– Annyira édes vagy, Jaxon Riley. El sem hiszem, hogy az NHL rosszfiújának hívnak.

Kacsintok, lejjebb csúsztatom a kezem, és megfogom a csípőjét.

– Nem vagyok mindig édes…

Hozzám préseli a mellét.

– Brielle.

– Ha?

– Brielle. Ez a nevem.

Ja! Igen.

Egyik ujjamat az álla alá teszem.

– Amikor a karomban tartalak, csakis úgy foglak hívni, hogy az enyém.

Istenre esküszöm, hogy erre az ötbetűs szóra kitágult a pupillája.

– Oké. Benne vagyok. Elmegyek veled Cabóba.

Mintha lett volna bármi esély arra, hogy nemet mond. Három hete láttam először az edzőteremben. Épp végzett a pilatesórán, én pedig tettem egy megjegyzést a hajlékonyságára. Elárulta, hogy szurkolólány volt az egyetemen, és amikor öt nappal később visszatértem egy idegenben játszott meccs sorozat után, bevallotta, hogy hiányolt, amiért nem láthatott az ablakon át. Ekkor jött rá, hogy ki vagyok, és azóta valahogy mindig akkor bukkan fel a teremben, amikor én is itt edzek.

Hogy kellemetlen-e? Persze, egy kicsit, de január van a nyugati parton, a csapatom két nap múlva pihen egy hetet, és képtelen lennék egész idő alatt a barátaimmal lógni. Kibaszott fantasztikusak, de belefáradtam, hogy ötödik kerék vagyok a nyomasztó szerelemmámorukban.

Brielle a kezembe csúsztatja a kezét, és az öltözők felé húz. Követem, pedig még nem végeztem az edzéssel.

– Csomagolnom kell, ami általában két-három hétbe is beletelik, de megoldom. És jaj! El kell mennem vásárolni. Van időm vásárolni, ugye? Szeretnék venni egy új bikinit a kedvedért. – Megperdül, és átkarolja a nyakamat. – Talán még szórófejes barnításra is elmegyek. Akkor nem leszek csíkos.

Épp megkérdezném, hogy nem fog-e összekenni vele, miközben megkefélem, mert nem akarok narancssárga lenni, de folytatja tovább. Hát persze hogy folytatja, baszki. Sokat beszél. Zavaró, de nem elviselhetetlen. Ha a hét nagy részében sikerül lefoglalnom a száját, jól megleszünk.

– Van hely a bőröndödben a cipőimnek? Minden szetthez másik kell. Vagy kifizeted a pluszpoggyászomat? Vinnem kell a hajszárítót, a hajvasalót, a göndörítőt meg a sminktáskát. Már ezek kitesznek egy bőröndöt. Aztán kellenek még laza szettek a tengerpartra, és elegánsak minden étkezéshez.

Kíváncsi vagyok, mit csinálhat most Kesztyű. Amikor eljöttem otthonról, az ablakban aludt, de fogadok, hogy már keres. Mindig hiányzom neki, ha otthon hagyom.

– Kimegyünk majd, ugye? Szeretném megmutatni magam, nem pedig egész héten bezárkózva szobaszervizen élni. Szerinted felismernek majd téged? Fogadok, hogy igen. Talán még közös fotót is akarnak velünk.

Valószínűleg hanyatt fekve vár a bejárati ajtónál. Imádja ezt csinálni, pufi poci ki, mancsok az égben. Ha túl sokáig hagyom egyedül, eljátssza, hogy meghalt. Kibaszott drámakirályfi, de én így szeretem.

– Zavarna, ha az Instagramon dokumentálnám az utazásunkat? Csak visszafogottan, mondjuk, betaggellek, de nem írok semmit, érted? Te is posztolhatsz képeket rólam magyarázat nélkül. Majd találgatnak, hogy ki vagyok, és komoly-e köztünk a dolog, ez felkavarja kicsit a dolgokat. Képzeld csak el! Én lennék az, aki megszelídíti Jaxon Riley-t! Trixie Forsyth annyira irigy lesz, ha meglátja. Már a gimiben is egy irigy picsa volt, azt hitte, jobb mindenkinél.

Hazafelé veszek neki macskamentát. Teljesen bepörög tőle, én pedig imádom nézni közben. Főleg, amikor előveszem a lézert. Csak ilyenkor hajlandó önként mozogni.

– Jaxon? Figyelsz rám?

– Hmm? – kapom rá a tekintetem. – Ja, bébi. Persze hogy figyelek.

Ellágyul, és megfogja a kezem.

– Azt kérdeztem, hogy limóval megyünk-e a reptérre.

Limóval? Mi a francért mennénk limóval?

– Ööö, majd felveszlek, és a reptéren hagyom a kocsimat.

– Ó. – A homloka ráncba szalad, de aztán gyorsan visszatér a széles mosolya. – Semmi gond.

– Hát, figyu, most már menned kéne. Szerezz egy kis barnaságot, meg minden. – Megnyitom a névjegyeket a telefonomon, és a kezébe nyomom a készüléket. – Add meg a számodat. Holnap megírom a részleteket.

Az ujjai villámgyorsan pörögnek a kijelzőmön, aztán a mellkasomhoz nyomja a telefont, lábujjhegyre emelkedik, és… az orrát az enyémhez dörzsöli. Azta! Hát ez kurvára nem jön be.

– Szia, Jaxon! – suttogja a számhoz hajolva. – Két nap múlva találkozunk.

Csak miután eltűnik az öltözőben, én pedig visszamegyek a guggolóállványhoz, veszem észre, hogy úgy írta be magát a kontaktjaim közé, hogy Enyém, mellette egy szívecskével.

– A francba! – Lehuppanok az egyik padra, és megvakarom a borostás államat. – Hogy is hívják…?

* * *

Nem tudom elhinni, hogy ezért hagytam otthon a macskámat.

– Ne nézz így rám! – visít a szőke a magánteraszunk másik feléről.

– Hogyan? – kiáltok vissza.

– A szemeddel!

– Bocs, hogy van szem az arcomon!

Kék szemét összehúzva, dühös mozdulatokkal megtörli magát, aztán a lábam elé vágja a törülközőt.

– Utállak! Annyira unalmas vagy!

– Ó, eeelnééézést, amiért nem lelkesedem különösebben azért, hogy tizenhétezer kibaszott képet csináljak a rohadt seggedről minden létező szögből, csak hogy kitehesd az Instagramra!

A szemét forgatja.

– Felfújod a dolgot!

Erre én is a szememet forgatom.

– Nem mondod, baszki, én fújom fel?!

– És ne hidd, hogy nem tudom, hogy azért álltunk meg a Starbucksban a reptérre menet, mert nem emlékszel a nevemre!

– Na, tessék, megint itt tartunk!

– A pultos megkérdezte a nevemet, te meg rám néztél, és kérdőn felhúztad a szemöldöködet, Jaxon!

– Feminista vagyok! Nem hiszek abban, hogy válaszolnom kell egy nő helyett! – Amikor csak bámul rám keresztbe font karral, a levegőbe lendítem a karomat. – Tényleg emlékeznem kéne mindenki nevére, akivel találkozom?

– Hát legalább azokéra, akiket nyaralni viszel!

– Hát, ezt már kurvára megbántam, nem igaz? Egy kibaszott perc nyugtom sincs, amióta betetted a segged a kocsimba. Hallgathatnánk a piás csajos listámat, Jaxon? Csinálnál rólam egy képet, ahogy nevetek, de ne látsszon beállítottnak, Jaxon? Nem túl nagy a seggem ebben a ruhában, Jaxon? Mennyi szénhidrát lehet ebben a croissant-ban, Jaxon? – Nagyon lassan húzom végig a kezem az arcomon. – Krisztusom, Breanne! Mikor. Lesz. Már. Vége?

Döbbenten levegő után kap, és szó szerint ez az első alkalom, hogy sikerül csendre bírnom. Baszki! Kiélvezem a pillanatot, amíg tart.

Mérgesen ökölbe szorítja a kezét.

– Hányszor. Kell. Még. Elmondanom. Hogy. A nevem. Bri-elle? Nem. Bre-anne!

Visszanyelem a kuncogásomat, a szomszédunknak azonban nem sikerül, és felnevet. A közeli villa felé pillantok, ahol a nő a terasz végében ücsörög, bronzos lába csillog a mexikói nap alatt, lábujjait a medencébe dugva hallgatja a beszélgetésünket.

– Igen – motyogom. – Brielle. Én is ezt mondtam.

– Breanne-t mondtál. Megint. Legalább öt alkalommal neveztél így az elmúlt három napban, a starbucksos kitérő ellenére!

Innen nehéz megmondani, de szinte biztos vagyok abban, hogy a szomszédunk válla remeg. Összefogja gesztenyebarna, göndör fürtjeit, megcsavarja, és valami karomra emlékeztető szerkezettel feltűzi. A nap sugarai a vállához érnek, és letáncolnak a gerince vonalán, a dereka alján lévő mélyedésekre vonva a tekintetemet, ahol a bikinialsója feszesen simul a fenekére, amiről biztosan állíthatom, hogy átkozottul kerek.

– Jaxon! Ugye nem a szomszéd lányt vizslatod éppen?

Visszakapom a tekintetem Bre-aaa-elle-re. Brielle-re.

– Micsoda? Nem? Nyilván nem!

Brielle toporzékol.

– Nem is figyelsz rám!

– Ó, te jóságos ég! Mennyi figyelemre van még szükséged? – Ha még többet adok neki, egyszerűen beledöglöm. – Rosszabb vagy, mint a nyavalyás macskám!

Az arca eltorzul, mintha összedőlt volna a világ.

– Neked van egy macskád? De én allergiás vagyok! Hogy fog ez így működni?

– Működni? Mi hogy fog működni?

– Az. Ég. Szerelmére! – A szomszédunk felpattan, felkapja a törülközőjét, és ránk mered. – Befognátok végre? Nem bírom tovább! Nem csináltok mást, csak veszekedtek! Rohadtul elegem van a hangotokból!

Brielle döbbenten a nyakához kap.

– Jaxon, ez a csaj rám szólt, hogy fogjam be!

– Híreim vannak, Brielle! Az elmúlt három napban mást sem akart, csak hogy befogd! – A szomszéd lány megrázza a fejét, az a karmos valami a hajában valahogy kiszabadul, aztán a lába elé pottyan, lehajol érte, göndör fürtjei pedig kiszabadulnak, és az arca körül ugrálnak. – Elegem van! Elvileg ez lenne a nászutam, ti meg tönkreteszitek az egészet.

– Nászút? – Felhúzom a szemöldökömet. – Édes, sajnos le kell hogy törjelek, de nászútra az ember a párjával szokott menni. – Végignézek rajta. Nem látszik eléggé kielégítettnek. Ha az én feleségem lenne, egész héten az ágyban heverne, mert nem bírna lábra állni. Ehelyett az elmúlt három napban a teraszon napozott tablettel a kezében, göndör haját feltűzte a feje tetejére, és fülhallgatóval a fülében biztosan valami unalmas podcastet hallgatott az otthonteremtés művészetéről.

A csaj elhúzza a száját, és hunyorogva néz rám.

– Új villát kérek.

– Sok szerencsét! – Már hét hónappal ezelőtt telt ház volt, de talán kaphat egy… standard szobát. Borzalom. – Nehogy seggbe vágjon az ajtó kifelé menet, édes!

– Bunkó. – A tolóajtóhoz vonul, kirántja, és vet rám még egy utolsó gyilkos pillantást. – És ne hívj édesnek!

– Ahogy akarod, édes. – Kifújom a levegőt, visszafordulok Breanne-hez, keresztbe fonom a karom, és közben a sarkamon hintázok. – Durva, mi?

Grimaszolva bevonul a villába, kinyitja a rózsaszín bőröndjét, és beledobálja a ruháit. Utánamegyek, kinyitom a minibárt, és kibontok egy sört.

– Mit csinálsz?

– Elmegyek.

Belekortyolok a sörbe, és élvezem, ahogy felfrissít, miközben lecsúszik a torkomon.

– Elmész? Jaj, ne! Kérlek, maradj!

– Még csak le sem cseszted, amiért azt mondta, fogjam be. És tökre meg is bámultad. – Duzzogva becsapja a bőröndjét. – És ma reggel megkérdeztelek, hogy szexi vagyok-e, te pedig még csak rám se néztél, amikor azt válaszoltad, hogy igen. Úgyhogy igen, Jaxon, elmegyek.

A sörösüveg címkéjét piszkálom.

– Hát, ha szerinted így a legjobb…

– Tudod, azt hittem, végre kész vagy megállapodni. Az összes barátod megtette már.

– Szart sem tudsz a barátaimról.

– Már csak te vagy facér. Ez nem titok.

Az állam rángatózni kezd, de csak azért, mert már unom, hogy mindig hozzájuk hasonlítanak. Nem vagyok olyan, mint ők, és nem kell emlékeztetni arra, hogy kívülálló vagyok.

Felállok, belekortyolok a sörbe, aztán elindulok Breanne felé. Elakad a lélegzete, amikor belépek a személyes terébe, és reményteli kék szemmel néz rám. Megtehetném. Egyetlen szavamba kerülne. Csupán hat betű. Mondhatnám, hogy maradj, ő pedig azonnal ledobná a bőröndöt, a nyakam köré fonná a karját, mellét a mellkasomhoz, száját pedig a számra nyomná. Dugással tölthetném a hét hátralevő részét.

Vagy feküdhetnék a teraszon egyedül, meztelenül, berúghatnék a napon, és minden kaját a küszöbömre rendelhetnék.

– Breanne – suttogom.

– Brielle – suttogja vissza, megnyalva a száját.

– Brielle. – Kinyújtom a karom mellette, leveszem a tangáját az asztalról, és rádobom a bőröndje tetejére. – Ezt itt ne hagyd!

Csak pislog rám, nekem pedig nem kell kiélveznem a pillanatnyi csendet, mert többnapnyi nyugalom vár rám.

– Ahrr! – Felrántja a lábára a bolyhos, leopárdmintás szandálját, amit utálok, kikapja a nagy táskáját a szekrényből, az ajtóhoz vonszolja a bőröndjét, majd még egyszer haragosan visszanéz rám.

– Szemétláda vagy, Jaxon Riley! Edzőtermet váltok.

– Jó utat, bébi!

Becsapódik mögötte az ajtó, én pedig a számba dobok egy marék mézes, pörkölt mogyorót, és felemelem az éjjeliszekrényen lévő vezetékes telefon kagylóját. Nem is tudtam, hogy létezik még vezetékes telefon.

– Jó napot kívánok, itt a Grand Siesta Paradise Üdülőközpont. Maria vagyok a recepcióról. Miben segíthetek?

– Helló, feltöltenék a minibárt, és rendelhetnék valami ebédet? – Bekapok még egy marék mogyorót, és leöblítem egy korty sörrel. – Rohadt éhes vagyok.

2

INKÁBB DUGNÉK
A SÁRKÁNYDILDÓMMAL

Lennon

CSEND VAN. TÚL NAGY CSEND.

A hét első fele ilyen volt. Nyugodt. Békés. Csendes. De amióta három napja Izé Egy és Izé Kettő megjelent, már nem az. Esküszöm, ezek csak akkor nem veszekszenek, amikor dugnak.

És te jóságos ég, mindent hallani lehet.

Jaxonnak mágikus ujjai vannak, varázslatos nyelve, és nyilvánvalóan hihetetlenül rendkívüli farka, már abból kiindulva, hogy Brielle képtelen volt abbahagyni a neve sikoltozását.

Hasonló okokból tudom-e a lány nevét? Jaj, dehogy! Azért tudom, hogy hívják, mert minden egyes alkalommal elüvölti, amikor Jaxon elcseszi, és úgy hívja, „Breanne”, „Breanna” vagy „Brenda”. Úgy tűnik, az első negyvennyolc óra után úgy döntött, hogy marad a bébinél.

Lábujjhegyen lépkedek a hideg járólapon, félrerúgom az útból a lilásarany színű dildót, amit odahajítottam a csiklószívóval együtt, miután belebuktam az… őszintén már nem is számolom, hányadik orgazmusba. A nászutat szexszel kellene tölteni. Mivel ez nem jöhet szóba nálam, a reptér felé menet beszereztem néhány játékszert a feladatra.

Amire nem feleltek meg. Egyetlen alkalommal sem.

Nem, helyette hallgattam, hogy a szomszédjaim végigkefélték ezt a három napot, és majdnem teljesen biztos vagyok abban, hogy Jaxon csak azért csinálja, mert Brielle kizárólag így hagyja abba a dumálást.

Elhúzom a vékony függönyt, és kikukkantok a teraszajtón. Jaxon egyedül van a teraszon – ez az első ilyen alkalom. Csak az éjszaka közepén szokott egyedül lenni idekint, jóval azután, hogy Brielle elcsendesedett.

Most a deszkákon hever, az egyik lábát behajlítva, a másikat a medencében lóbálva. A szemét napszemüveg takarja, és a napsugár megcsillan aranyszínű bőrén. A testét tetoválások borítják, a karján színes minták futnak végig, a fürdőnadrág vastag combot rejt, amin, ha jól látom, hegyek és fák képei húzódnak.

Lenyelem a torkomban gombócba gyűlt vágyat – ez eszembe juttatja, hogy engem kellett volna eszméletlenre kefélni. Ő pedig pontosan úgy néz ki, mint aki képes erre, és nem számít, hogy a hangja is elég, hogy az italhoz nyúljak.

Oké, nincs szükségem indokra az iváshoz. Egész héten ezt csináltam. Ahogy Jaxon is, gondolom, mert sörösüvegek és tányérok veszik körül.

Hol van Brielle? Úgy tűnt, nagyon szeret pózolni a teraszon, a medencében, az óceánban, az óceánból kifelé jövet, a medencébe befelé menet, a válla fölött hátranézve, a semmin nevetve, és a bikinialsóját igazgatva, amikor nem is kell megigazítani. Mindeközben Jaxon kelletlenül biztatta Brielle-t, és kénytelen volt fotókat készíteni. Tegnap például a legironikusabb és legkedvetlenebb „igenis, királynő!” után felhörpintette a sörét, és azt motyogta, „elegem van az életemből”.

Még mindig próbálok rájönni, hogy kötöttek ki egymás mellett. Senki sem megy nyaralni egy vadidegennel, de akkor meg hogy lehet, hogy nem emlékszik a lány nevére?

Jaxon kinyújtja a kezét, és addig tapogatózik, amíg megtalálja a gyümölcstálat. Beleakasztja az ujját a tál szélébe, és odahúzza magához, kivesz egy csokiba mártott epret, és beleharap. Amikor a piros gyümölcslé lefolyik az állán, összerándul a hasam, aztán ahogy kidugja a nyelvét, és megnyalja a száját, összeszorítom a combomat.

Egyszerűen igazságtalan, hogy mennyire gyönyörű ez a férfi. Nem kéne pont olyan rondának lennie, mint amennyire goromba, idegesítő és beképzelt alak?

– Hé, édes? – kiált fel váratlanul, én pedig zakatoló szívvel pillantok körbe. Nem látom sehol Brielle-t. Nem… Biztos, hogy nem hozzám beszél. Ugye? – Ha továbbra is fel akarsz falni a szemeddel a teraszajtón keresztül, legalább állj olyan helyre, ahol láthatlak. – Még egy csokiba mártott eper után nyúl, a tekintetem megakad az ujján, ahogy végighúzza felfelé a mellkasán, majd az állán a piros csík mentén, aztán a szájába véve lenyalja. – És ha már ott vagy, ahol láthatlak, nyugodtan tedd érdekesebbé a dolgot, és szabadulj meg néhány réteg ruhától! Ahogy én.

Összegyűröm a függönyt az öklömben, aztán visszarántva odavetek egy „cseszd meg!”-et, és elviharzom. Épp a játékszereim fölött állok, és azon tűnődöm, mihez kezdjek az életemmel, az utolsó, Cabóban töltött napommal, amikor megszólal a telefonom, és a bátyám neve jelenik meg a kijelzőn.

– Szia, Dev!

– Mi újság, Len? Készen állsz a hazatérésre?

Haza?

– Nekem már nincs otthonom.

– Jaj, ne mondd ezt! Ha szeretnéd, hogy Seattle-be repüljek, és kirúgjam onnan Ryne punk seggét, csak egy szavadba kerül.

Szipogok.

– Nem, nem akarom. – Vagy talán mégis.

– Szeretnéd meghúzni magad nálam egy kis ideig? Floridába megyek a tavaszi edzőtáborba, úgyhogy tied lehet az egész lakás.

Csábító ajánlat, és akkor is az lenne, ha ő is maradna. Devin a Toronto Jays kettes bázisvédője, és az unokatesómmal, Serenával együtt a legjobb barátom. Kényelmes lenne elbújni a makulátlan lakásában. Biztonságos.

De inkább halkan azt felelem:

– Gondolkodom a költözésen.

– Igazán? Elmentél az állásinterjúra, amit átküldtem?

Bólintok, mintha látna engem.

– Azonnal felajánlották az állást. Mához egy hétre kezdhetek, ha elfogadom.

– A francba. Ez gyorsan ment, mi?

A jelenlegi fotósuk váratlanul felmondott, és nagyon szeretnék felépíteni a közösségi médiában is a rajongótáborukat. Azt mondták, hogy pont egy olyan tehetséget keresnek, amilyen én vagyok, de biztosan nem volt hátrány, hogy a híres bátyám beajánlott. Nem használom a nevét túl gyakran, de a szükség törvényt bont.

A körmömet rágcsálom.

– Mit csináljak? Nem hagyhatom ott Anyát meg Apát. És Mimi…

– Anyának és Apának hiányozni fogsz, de megértik majd. Mimi meg csessze meg! Minden tisztelettel – teszi hozzá gyorsan, mert még mindig nem lehetünk teljesen biztosak abban, hogy annak a nőnek nincs mindenhol szeme és füle. – Különben is: nem lennél ilyen helyzetben, ha nem hoz össze azzal a gyökérrel. Egyébként meg milyen név már az, hogy Ryne? Ráadásul két napja rám írt, hogy szerintem mit viseljen egy tiszteletre méltó hetvennégy éves nő éjfélkor, ha tojással akarja megdobálni valaki kocsiját úgy, hogy ne kapják rajta. – Felnevet, és a kuncogása kicsit felmelegíti a hideg, halott szívemet. – Azt kell tenned, ami a legjobb neked, Len. Ha ez azt jelenti, hogy valahol máshol kezded újra, akkor tedd azt. Az életben egyszer tedd végre magad az első helyre!

Nem emlékszem, mikor csináltam ilyet utoljára. Minden döntésemet valaki más irányította, így vagy úgy, de mindent úgy alakítottam, hogy passzoljak abba az életbe, amit mások szántak nekem. De mi van azzal az élettel, amire én vágyom?

– Mikor indul a géped? – kérdezi Devin.

Átfutom az útitervet, amit még Ryne-nak és magamnak készítettem, az ujjamat a visszaút részleteihez húzom.

– Tizenegykor. Nyolcra a reptéren kell lennem. Korán…

– Le kéne innod magad.

– …le kell feküdnöm.