Darvasi László

TRAPITI
és a
borzasztó nyúl

(Szerelmes és bűnügyi gyermekregény)
– részlet –

Illusztrálta
NÉMETH GYÖRGY

© Darvasi László, 2004
Illusztráció © Németh György, 2004

Előszó

Mert a legártatlanabb események
olykor a legnagyobb borzalmakat
készíthetik elő!
És ez durva, borzasztóan durva!

Ha úgy hozza a jó szerencsénk, hogy újra eljutunk a Kavicsvár nevű városkába, akkor feltétlenül keressük meg a múzeumot. A múzeumban pedig látogassuk meg az úgynevezett „modern szobát”, mert láthatunk ott egy gyönyörű esküvői képet, amely az egész teremfalat beborítja. Az óriási fotó egy világhíres lakodalom vendégeiről készült, nem sokkal az Első Tökfőzelék-háború után. Ez volt az a háború, amelyben a kavicsvári polgárok megvédték szabadságukat a Főfőváros diktátorhajlamú, irigy, beképzelt, sunyi és számos egyéb rossz tulajdonsággal bíró vezetőjétől, Kukta Gerozántól.

A középen álló ifjú pár Bánatos Olivér, festőművész és Virág Viola, virágárus kisasszony. Mellettük manóforma kisfiú, Trapiti hunyorog, a másik oldalon büszkén feszít Hektor Viktor tűzoltóparancsnok és a tökfőzelékfőzés világbajnoka, Holle mama, valamint halottnak hitt férje, Müller igazgató, más néven Boleszláv felügyelő. Láthatjuk a képen a Pepe testvéreket, továbbá Farkas Bélát, aki jogosan hagyta el a Piroska és a farkas című mesét, hogy Kavicsvárra költözzön. Farkas Béla mellett egy úr csodálkozik, ő Nocsak Endre, aki a teljesen szokványos dolgokon is elámul, a vállán pedig barátja, Dregdalon Billi széncinege és szuperkém üldögél. Ühüm bácsi, a polgármester, valamint a felesége, Ühüm néni elöl ülnek, Ühüm néni ölében félig kész kardigán, úgy látszik, még a lakodalom alatt is kötögetett. A kép szélén álló öreg házaspár Bökkelöki király és felesége, Malvin királynő. Ők csodamód a múltból jutottak el az esküvőre. Kedvesen mosolyog a kamerába Kelemen Aranka, a csinos boltos kisasszony. Vendelin és Valika viszont kipirultak, nyilván veszekedés, kibékülés és újabb veszekedés után vannak. Picike Ferike egy asztalon áll, így ő a legmagasabb. Illetve mégsem. Mert egy felhőről Trubadúr Veszelka felhőutazó integet éppen. Minyon kapitány, a világ legjobb tortadobója is a kép szélén hunyorog. Látunk mellette egy ritka rusnya hölgyet, ő a megjavult boszorkány, Vén Nyanya Csúfság. Károly professzor, a híres tudós és Babéros Néró, a kavicsvári poéta egymás mellett állnak, úgy lehet, még a lakodalom alatt is úgynevezett irodalmi kérdésekről beszélgettek.

Ezt a hatalmas fotográfiát bárki megnézheti, aki arra jár. És akinek kedve van hozzá, maradhat még egy kicsit Kavicsváron, és ha hiszi, ha nem, elképesztő kalandokban lesz része. Úgy bizony! A tökfőzelék-háború óta eltelt néhány év, és úgy tűnt, Kavicsváron szép az élet, finom a tökfőzelék, és az ég adta világon minden rendben van.

Kavicsváron rendben van az élet.
De meddig?!

A fantasztikus esküvő után, amikor Minyon kapitány tíz minyondobásból éppen tízszer találta telibe a menekülő Kukta Gerozánt, a szépséges Virág Viola a férje, Bánatos Olivér festőművész tágas és fényes házába költözött. A mézesheteket a tengerparton töltötték, gyűjtöttek kagylót, kavicsokat és csigaházat, sokat vitorláztak és délelőttönként, vagy már a reggeli kávé után kisétáltak a közeli kikötőbe, és bámulták a halászhajókat, amint azok a halászat után behajóztak a kikötőbe. És boldogok voltak! És kézen fogva sétáltak! És átölelték egymást! És csókolóztak is!

Trapiti a fiatal házaspárral lakott, mert nehezen szokta volna meg a kavicsvári múzeum áhítatos légkörét, ahol nem lehetett focizni vagy bújócskázni, de kacarászni se nagyon. A múzeum rendjére Kázmér igazgató úr ügyelt. Egyszer egy kisfiú nevetgélni kezdett valamelyik vitrin előtt. Min nevetgélt, nem lehetett tudni, mindenesetre egy ősi bizurr-mizurr macskafarokfésű előtt rázta a röhögés. Kázmér úr várt, ám amikor a kisfiú szinte már nyöszörgött a vihogástól, kivette a vitrinből a macskafarokfésűt, és megfésülte a gyerkőcöt, aki attól fogva mosolyogni se mert a múzeumban.

Bökkelöki király és Malvin királynő a múzeum épületében kaptak múzeumlakást, amelyet régi bizurr-mizurr tárgyakkal rendeztek be. Bizurr-mizurr ágyban aludtak, bizurr-mizurr asztalnál étkeztek, és továbbra is bizurr-mizurr módon gondolkodtak és társalogtak, vagyis mindent ellenkezőleg mondtak.

– Nem kívánok jó reggelt, nem kedves Malvin – dörmögte Bökkelöki király, nagyot ásított, aztán a lábujjaival a papucsa után kotorászott. Nyújtózkodva ballagott kávét főzni, mert a reggeli feketét mindig ő készítette. Vagyis nem Bökkelöki király főzte a reggeli kávét, és nem ő hozta be a régi újságokat a küszöbről, ha helyes bizurr-mizurr nyelven akarunk fogalmazni.

– Én se kívánok semmi jót, nem kedves nem férjem – mosolygott a királynő.

Trapiti a kavicsvári iskolában tanult, délutánonként sportolt, és beiratkozott papírsárkánykészítő-szakkörbe is, valamint gyakran bámulta a lányokat, és egyáltalán nem értette, hogy miért nem érti őket. A lányok érthetetlenül viselkedtek, ostoba játékokat játszottak, a sarokba bújva kuncogtak, gyakran semmiségek miatt sértődtek meg, és például nem tudtak focizni. De még gombfocizni sem. Jó, némelyik lány tudott focizni, sőt akadt olyan, aki már horgászott is, és meg merte fogni a gilisztát, de akkor is furcsák voltak, mindenképpen furcsák. Olykor elképesztő dolgokat produkáltak. Kérés nélkül elmosogattak harminckét mélytányért és öt lábast. A sajtreszelőt is elmosták, pedig azt utálatos dolog megtisztogatni. A lányok legfurcsább tulajdonsága mégis az volt, hogy szépek voltak. Bájos volt az orruk, selymes a szempillájuk, ujjacskáikon finoman fénylett a köröm. Egyszóval furcsa lények voltak a lányok, és Trapiti akárhogyan is igyekezett, nem értette őket.

Trapiti erős, jóképű kisfiú lett, és nem kellett a szomszédba mennie némi vásottságért. A szomszédba persze, ahol Holle mama lakott Müller igazgatóval, hiába is ment volna rosszalkodni, de gyakran elüldögélt a kerti lugasban, és a bűnügyi kalandjairól meséltette a felügyelőt. Trapiti csaknem mindennap meglátogatta a szüleit, akik jól titkolták afölött érzett bánatukat, hogy a gyermekük nem velük lakik. A lelkük mélyén persze szomorúak voltak. De megértették, hogy ez a világ rendje.

– Hogy nem nőtt meg! – hümmögött Bökkelöki király.

– Bizony nem – bólintott a felesége.

– Nem vagyok rá büszke.

– Én se, nem drága, nem jó uram!

És mert Trapiti szerette és tisztelte a szüleit, csaknem mindennap vitt nekik valami ajándékot: papírrepülőt, maga készítette rajzot, érdekes újságot vagy süteményt. Vagy telefonált nekik.

– Halló, nem anyukám?

– Nem én vagyok – válaszolt Malvin királynő.

– Ma jövök hozzátok, mert nincs edzés – mondta Trapiti.

– Ha tudsz jönni, gyere – sóhajtotta Malvin királynő. – Majd nem jössz holnap.

Kavicsvár határában közben régészeti ásatások kezdődtek. Kázmér úr a régi kéziratokból kiokoskodta, hogy nem messze a Macskatótól ősi bizurr-mizurr temetkezési hely található. A következtetés helyesnek bizonyult. Egy álmos délután nagyot csikordult Picike Ferike ásójának a hegye. Az apró termetű kéményseprő szenzációs leletekre bukkant! Ahogy kimélyítették a gödröt, s ahogy a kőfigurákról ecsetekkel lesepregették a földet, eléjük tárult minden idők legszenzációsabb kavicsvári lelete. Kázmér úr a szívét dörzsölgette, annyira izgatott volt. Három gyönyörűen kifaragott kőnyulat találtak, egy feketét, egy fehéret és egy foltos kőnyulat, és a nyulak komoly ábrázatot vágtak. Kázmér úr meghatottan szipogott.

– Megleltük a misztikus kőnyulakat! – motyogta Kázmér úr. Nem messze a nyulaktól épségben maradt fadobozra leltek, abban pedig egy hajas baba aludta évezredes álmát. Malvin királynő nagyot sikoltott, amikor Kázmér úr kezében meglátta a babát. Hiszen a kislánykori babájára leltek a régészek! A királynő szeme könnybe lábadt. Eszébe jutott, hogy egykor fiatal és üde teremtés volt, és Bökkelöki is fiatal volt, erős és bátor herceg. Fényes bálokon táncoltak, és izgalmas lovagi tornákon szórakoztak. Így ért össze Kavicsváron a múlt és a jelen, és ez bizony nagyon szép volt.

Virág Viola viselkedése az utóbbi időkben jócskán megváltozott. Sóhajtozva törölt el egy virágmintás tányért, aztán berakta a hűtőszekrénybe. Megigazította a vázában kókadozó tulipánokat, és újra felsóhajtott. Kivette a hűtőszekrényből a sonkászacskót, bekapott egy szelet sonkát, elgondolkodott, bekapott még egyet, a többit visszarakta. Hm, mondta. Kinézett az ablakon, felsóhajtott.

– Valami baj van, Violám? – kérdezte Trapiti, és fürkészve bámult.

– Semmi, semmi – mosolyodott el szórakozottan az ifjú feleség. Már rózsaszálakat csomagolt selyempapírba, felemelte a fejét, és a válla fölött valahová messze nézett. Trapiti köhintett, eszméljen végre, de Viola mintha meg se hallotta volna, újra nagyot sóhajtott. Akkor doktor Nyisznyasz, az olló lépett közbe, aki élesebb hangon tudott jelezni, mert nem köhécselt, nem óvatoskodott, hanem csattant egy nagyot.

– Jól van – eszmélt Viola –, nem ábrándozgatok tovább, és tenyerével végigsimított a hasán.

Nem az a csoda, ha megszólal a csirkecomb

Ha elfáradt, vagy nem akadt új művészi ötlete, Olivér előkapott egy újságot, és felolvasott egy érdekesebb újságcikket a Kavicsvári Hírmondóból vagy valamelyik fővárosi lapból.

– Azt írja a Fővárosi Furcsaságok – nevetett Olivér –, hogy az egyik étterembe betért egy szerelmespár, mert megéheztek, ugyanis a szerelmesek többet esznek, mint a nem szerelmesek, ezek pedig rettenetesen szerelmesek voltak. Nahát, Vendelin és Valéria volt az, a mi mindig civakodó kavicsvári párunk! Először turbékoltak, cirógatták egymást, cuppanós csókokat váltottak az égő fülű főpincér előtt, majd mindketten csirkecombot rendeltek, mert a szerelmesek nemcsak éhesebbek az átlagnál, hanem gyakran ugyanazt is eszik. Még ha különböző étket rendelnek is – magyarázta Olivér, és Violára kacsintott –, mert megkínálják a másikat a sajátjukból. Ám amikor a pincér eléjük tette a pirosra sült csirkecombokat, feljajdult az egyik comb.

– Nahát, bennünket meg akarnak enni!

A szerelmesek megdermedtek. A pincér is mozdulatlanná vált. Eddig legalább ötszáztizennyolc csirkecombbal volt dolga, annyit vitt ki különböző vendégeknek, maharadzsáknak, kalauzoknak meg békebíróknak, na de egyik se beszélt.

– Engem a férfi fog megenni! – jelentette ki a bal oldali csirkecomb.

– Engem meg a nő! – így a társa.

– Pszt, pszt! Tessék elhallgatni! – hajolt a combokhoz a pincér.

– Te csak ne pisszegjél! – kiáltotta az egyik csirkecomb.

Valéria nyomban rászólt a pincérre.

– Hogy gondolja, kérem?! Mi nem eszünk beszélő csirkecombot!

– Attól, hogy beszél, még nagyon is ízletes! – ellenkezett bágyadtan a pincér.

– Beleharapok, ő meg beszélni kezd a számban, nahát, én ebből nem kérek! – mondta Valéria, és megvillant a tekintete. – Ott fog ordibálni a hasamban, fiam. Maga szeretné, ha egy szilvás gombóc bizurr-mizurr népdalokat énekelne a hasában?! Azért mondom, mert a csirkecombok után szilvás gombócot ettünk volna, fiam.

A pincér, akit régi szokás szerint fiamnak szólítottak, elkeseredetten rázta a fejét.

– Valériának momentán igaza van – bólogatott Vendel.

– Hogyhogy momentán?! – kapott észbe Valéria.

– Nem kérjük a combokat! – jelentette ki Vendel.

– Mi az, hogy momentán! – nézett elvörösödő arccal a szerelmére Valéria. – Csak most van igazam?! Nekem mindig igazam van! Nekem mindig annyira igazam van, hogy néha már meg se merek szólalni!

– Kivéve persze, amikor nekem van igazam! – bólintott megértően Vendelin. – Márpedig általában nekem van igazam. Néha neked is, jó, elismerem. Igazad van véletlenül, vagy valami csoda folytán.

Valéria felpattan, s közben kiverte a tányérokat a pincér kezéből.

– Segítség, segítség! – kiáltoztak a zuhanó csirkecombok.

– Ezt most ismételd meg, Vendelin, ha van merszed hozzá!

– Soha többé nem szólalunk meg! – szipogta az egyik csirkecomb.

– Még ha a főszakács kérdez, akkor se! – helyeselt a másik.

A pincér döbbenten állt, mert ilyen családi veszekedést, ennyi érzelmet és lávaömlésszerű dühkitörést még soha nem látott.

– Paprikajancsi! – kiabálta Valéria.

– Tehénkirálylány! – jött a válasz.

– Marharépa! – sikoltotta Valéria.

– Tubarózsa! – kiáltotta Vendelin.

– Mit mondtál?! – hökkent meg Valéria.

– Hát hogy tubarózsa! – dünnyögte Vendelin.

– De kinek mondtad, hogy tubarózsa?

– Nekem? – kérdezte a pincér.

– Dehogyis – bámult a pincérre Vendelin, aztán kedvesen Valéria felé fordult. – Neked mondtam, hogy tubarózsa, és azt is mondom, hogy Bimbócska, Nyuszika, meg hogy Minyonkisbabám!

– És miért mondod ezeket? – pirult Valéria.

– Mert szeretlek! – kiáltotta Vendelin.

– Én is szeretlek! – tárta a karjait Valéria, és átölelték egymást.

Szóval az egész veszekedést és az utána következő hangoskodást megírta az újság, és az újságíró végül megelégedésének adott hangot, hogy Valéria és Vendelin perlekedése ezúttal föllángoló szerelemmel végződött.

– Azért jó, hogy kibékültek – ingatta a fejét Virág Viola, és szétnézett a konyhában, majd a szobákat vette szemügyre. Hm, valami nem tetszett neki. Nem jó helyen álltak a bútorok, helytelen volt az elrendezés. Viola megcsóválta a fejét, és nagyot sóhajtott.

Amikor délutánonként Trapiti megérkezett az iskolából, fáradtan huppant a karosszékbe, gyöngyözött a homloka, és lihegett.

– Ma mi volt a lecke? – kérdezte Olivér, miközben a festőpalettáján különböző színeket kevergetett. Na, az ilyen kérdésektől megy el a gyerekek életkedve. Mi volt az ebéd? Mi volt a lecke? Kaptál‑e jegyet? Jól viselkedtél‑e? Borzasztó kérdések ezek! Ám mire megnő az ember, elfelejti, hogy mennyire utálta őket, és ugyanezekkel a kérdésekkel várja a hazatérő legkisebb kisfiát, a középső kisfiát, vagy a legnagyobb kisfiát. És persze a kislányait is.

– A csodákról tanultunk! – kiáltotta Trapiti, és felragyogott a szeme. Olivér elismerően megcsóválta a fejét. Hm, ez igen, máris a csodákat tanulják a gyerekek. Manapság sokkal felvilágosultabbak az iskolák, tanulnak csodákról, néhol meg minimozdonyokat, robotkutyákat építenek, robotkutyaóllal, természetesen.

– Vannak egyszeri csodák. És vannak ismétlődő csodák. Meg olyan csodák, amelyek soha nem következnek be – magyarázta.

– És mitől csoda, hogy ha nem is következhet be? – vonta föl a szemöldökét Bánatos Olivér, miközben megfestette egy fa lombját. Aztán a tegnapi újságra pillantott.

– Szerinted csoda, hogy beszélgetni kezdett két csirkecomb?

– Véletlenül sem – rázta fürtös kis fejét Trapiti.

– Akkor mi volt ez az egész?!

– Inkább valami ravaszság! Lehet, hogy a pincér hasbeszélő, és úgy akart több vendéget szerezni, hogy kitalálta ezt a különlegességet. – Trapiti eltűnődött. – Az asztal lábára erősítettek egy hangszórót, és amikor a pincér megérkezett a combokkal, a főszakács beszélni kezdett a konyhában. Csakhogy balszerencséjükre éppen Valéria és Vendel voltak a vendégek. Ez nem csoda! Tudod, mi ez, Olivér? Ez ravaszság! Csalafintaság!

– Úgy tudom – mondta Olivér –, hogy a bizurr-mizurrok világában rengeteg csoda esett meg! Ha egy délelőtt csoda nélkül telt el, a bizurr-mizurrok egészen kétségbeestek.

– Ó, például a bizurr-mizurroknál volt egy igazi nyúlcsoda – kezdte magyarázni bólogatva Trapiti, mert nemcsak emlékezett a múltjára, hanem tanult is róla. – Pontosabban három csodanyúl. A három misztikus kőnyúlból az egyik a Nyulak Nemzeti Ünnepén mindig megmozdult. Picike Ferike néhány nappal ezelőtt találta meg a kőnyulakat, hamarosan kiállítják őket a múzeumban! A Nyulak Nemzeti Ünnepe arra a napra esik, amelyiken föltalálták a répát. Vasárnap délután volt, mindenki unatkozott, csak egy ősi bizurr-mizurr feltaláló gondolkodott és számítgatott, és egyszerre csak, hopp, feltalálta a répát.

– Képzeljük el a világtörténelmi pillanatot! – suttogta Trapiti.

– Nem répa! – ordította a feltaláló. – Nem találtam föl a répát!

Virág Viola szórakozottan hallgatta a történetet.

– Tudod, mi történt erre, Olivér? – kiáltotta Trapiti. – A bizurr-mizurr birodalomban az összes nyúl fölkapta a fejét, és hegyezni kezdte a fülét. Kérlek, ez a nap lett a Nyulak Nemzeti Ünnepe! Az ünnep délelőttjén a bizurr-mizurrok odacsődültek a kőnyulak elé, és türelmesen várakoztak. Még a fecsegősök, a pletykálkodók se nyitották ki a szájukat, ők is várták a csodát. Egyszer csak az egyik kőnyuszi egyszerűen megemelte a füleit, de még a farkát is megmozgatta. Az emberek tapsoltak: nem éljen, nem bravó, nem hurrá!

Virág Viola nevetett. Odalépett egy piros levelű virághoz, és figyelmesen megszemlélte a szobavirág földjét.

Trapiti gyakran sétálgatott a kavicsvári utcákon, és ilyenkor boldog volt. A boldogság persze nem olyan érzés, hogy folyton vigyorog az ember.

– Boldog vagyok! Jaj, de boldog vagyok! – rohan egy ember lélekszakadva a Minyon kapitány utcán, a karja széttárva, a haja lobog, a sálja is lobog, még a fákat is megölelné, ha nem rohanna, de hát rohan! Nohát, ez az ember biztosan nem boldog. Az ilyen ember inkább örül. És az ilyesfajta örömök veszélyesek is tudnak lenni. Ha nagyon rohan az ember, könnyen elbotlik. Vagy nekirohan a fának, amelyet pedig meg kellene ölelnie.

– Mi tehát, kérdem én, a boldogság? – kapta elő a céduláját Károly professzor, aki éppen előadást tartott. Károly professzornak rengeteg cédulája volt. A cédulák egyik oldalára a kérdés volt írva, a másik oldalára pedig a válasz. Az egyetemisták olyan csöndben voltak, hogy hallani lehetett, amint egy eltévedt dongó nekikoppan az ablaküvegnek, majd zümmögve újrapróbálkozik. A professzor szigorúan bámult a meglepett hallgatóságra. Végre hátul felállt egy jókora, maciformájú fiú.

– Kötelező tudni, mi a boldogság, professzor úr? – és zavartan elmosolyodott. Ceruzája végével megvakarta az üstökét.

– Mi van a cédulára írva, professzor úr? – kiáltotta a stréber évfolyamelső az első sorból, és már emelte a golyóstollát, hogy szó szerint lejegyzetelje a meghatározást. Károly professzor megreszelte a torkát, és az orra elé emelte a céduláját. Figyelmesen elolvasta, mi van a papírra írva. Mozgott a szája. Elolvasta újra, tekintetét a hallgatóságra emelte, végül beledörmögött a síri csendbe.

– Kedves hallgatóim, khm, sajnos nem mondhatom meg.

– Óóóóóó! – mintha egy óriási léggömb szabadult volna el a teremben. – Megint egy nagy csalódás! – sóhajtotta egy szemüveges lány, akinek az volt a trikójára írva, hogy Borzasztó.

– Na jó – bólintott Károly professzor. – Annyit azért mondhatok, hogy a boldogságról lehet beszélni reggelizés közben és elalvás előtt is. A boldogságra akkor is gondolhatsz, ha boldognak, és akkor is, ha bánatosnak érzed magad. Az emberek gyakrabban gondolnak a boldogságra, ha szomorúak. Némelyek szerint a boldogságot nem lehet észrevenni. Az emberek gyakran elfeledkeznek a boldogságról.

– Én soha, professzor úr! – ugrott fel a stréber évfolyamelső.

– Akkor miért tanulsz meg könyveket szó szerint?! – kérdezte Károly professzor. A stréber évfolyamelső lehajtotta a fejét és szépen visszaült.

– Értitek már, mi a boldogság? – kérdezte Károly professzor. Az egyetemisták nemigen értették, és arra gondoltak, hogy ezt nem tudják majd elmondani a vizsgán. Károly professzor szórakozottan bámult az ablak felé, lassan odasétált, kitárta, és könnyű legyintéssel a szabadba küldte az eltévedt dongót. Az utcán Trapiti álldogált, kócos volt, és maszatos, mint rendesen, viszont kedvesen vigyorgott felfelé.

– Trapiti! – kiáltotta neki Károly professzor, mire a kisfiú visszaintegetett: – Trapiti, trapiti!

Károly professzor becsukta az ablakot, és folytatta az előadást. Ebben a pillanatban odalent nagy csikorgással Farkas Béla fékezett le a kisfiú mellett.

– Hé, Béla, nem látsz a szemedtől? – kiáltotta Trapiti.

– Mi van, kiskomán, berezeltél? – nevetett Farkas Béla, aki nem szerette a vaníliát, különösen a vaníliaízű nagymamákat. Ha a mesebeli Piroska nagymamájának karamellaíze lett volna, akkor Farkas Béla örökké abban a mesében maradt volna. És csak ette volna a nagymamát, folyton bezabálta volna!

– Vigyél egy körre, Béla! – kiáltotta Trapiti, és felpattant a járműre.

– Üdvözöljük, Nocsak úr! – kiabálta a tricikli platójáról Trapiti.

– Ezek mindennap kanyarítanak egy kört? – csodálkozott Nocsak Endre, miközben visszaintegetett egy jókora, fehér zsebkendővel, amelynek a sarkába kérdőjel-felkiáltójel volt varrva, ugyanis Nocsak úrnak már óvodás korában is ez volt a jele a folyamatos csodálkozás miatt. Nocsak úr vállán kismadár üldögélt, hát persze, Dregdalon Billi, a madárügynök széncinege billegett ott, és szúrós szemmel nézegette a világot.

– Szia, Picike Ferike! – kiabálta Trapiti. – Szervusztok, Pepe testvérek! – Csókolom, Holle mama!

– Éljen Minyon kapitány! – köszöntette Trapiti Minyon kapitányt is. Az egykori tortadobó bajnok nem költözött be Kavicsvárra. A tökfőzelék-háború után Kavicsvár határában vett egy udvarházat, ott élt a Gida-tanyán. Néha belátogatott a múzeumba, és a régi időkről adomáztak Bökkelöki királlyal és Malvin királynővel. A kapitány felkacagott, és nyomban előkapott egy minyont. A kapitány az utca másik oldalán állt, éppen Kelemen Aranka vegyeskereskedése előtt, mégis pontosan Trapiti kezébe repült a sütemény.

– Köszönjük, kapitány! – kiáltotta Trapiti.

– Vaníliás vagy csokis? – hajolt közelebb Farkas Béla.

– Puncsos – mosolygott Trapiti.

– Vagyis felezünk – köhécselt Béla.

Trapiti végigköszöntötte egész Kavicsvárt, aztán a virágbolt előtt leugrott a tricikliről. Viola a boltban szorgoskodott. Trapiti szinte rátörte az ajtót, úgyhogy még Doktor Nyisznyasz is halálra rémült.

– Nincs baj, Viola? – fürkészte aggodalmasan Trapiti.

– Dehogyis, dehogyis! – nevetett Viola. – Semmi bajom. Csak…

– Csak?

– Olyan furcsán érzem magam, na! – nevetett Viola, aztán dúdolni kezdett: hú, de durva, jaj, de durva. Ugyanis éppen egy népszerű együttes, a Borzasztó számát sugározta a rádió. A Borzasztó együttes Trapitinek is borzasztóan tetszett. Ezért ő is beszállt a dúdolásba: véres hurka, májas hurka, hú, de durva, jaj, de durva.

Szakács király felébred,
de nem magától

A fővárosi börtön épülete előtt különös figura álldogált. A fickó kobakján jókora minyon tornyosult. De nem friss minyon, hanem igazi kőminyon. A minyonos fejű láthatóan erősen töprengett valamin. A bejáratot két jól megtermett őr vigyázta, nyilván azért kettő, hogy ha az egyik elszomorodik, akkor a másik megvigasztalhassa. A furcsa fickó közelebb lépett az őrökhöz, végigmérte őket, aztán megszólalt.

– Ugyan, dobjatok már meg egy körömreszelővel!

Az őrök nagyot néztek.

– Minek neked körömreszelő?! – hümmögött az egyik őr.

A minyonos fickó leült előttük, és a vállát vonogatta csalódottan.

– Egy pohár tejföl? Egy pohárka tejföl csak van nálatok!

Az őrök zavartan pislogtak egymásra, aztán hümmögve vallották be az igazságot, hogy bizony egy pohárka tejföl sincs náluk. A minyonosnak fájdalmas grimaszba torzult az arca.

– Ne fokozzátok! Látom már, barátocskáim, miféle őrök vagytok! Jó, akkor adjátok kölcsön, kérlek szépen benneteket.

– De mit adjunk kölcsön?!

– Hogyhogy mit?! – A minyonos szeme úgy kikerekedett a döbbenettől, hogy félő volt, kiesnek a szemgolyói, s begurulnak a Fogolyőrző épület előtt pirosló rózsabokrok alá.

– Természetesen kölcsönadjuk, ha van nálunk, de mit.

– Ezt nem érteni?! Óóóóh! Hát a csokornyakkendőt! Azt a kis fekete csokornyakkendőt!

Olyan mélységes csend lett, mint a vizsga után, amikor kihirdetik az eredményt, hogy a nyomorult diák megbukott. Az egyik őr a nyakgallérjánál matatott. A másik a zsebében kotorászott.

A minyonos fejű férfiú kiáltozni kezdett.

– Nincs nálatok se körömreszelő, se tejföl, se egy nyamvadt csokornyakkendő, mégis van képetek ideállni és őrködni! Milyen züllött világ ez, hogy bármi megtörténhet?! Ó, ti aztán nagy gambeszban vagytok! Ha én őrködni mentem, még elefántpumpa is volt nálam, pupákok!

– Micsoda? Elefántpumpa?!

– Az hát! Igazi elefántpumpa! Mert, mondjuk, arra sétál egy öreg néni az elefántjával, ahol őrködöm, és az elefánt belelép egy tüskébe. Na, és mi lesz az elefánttal? Leereszt, pupákok! A néni sírdogál, szegény elefántom, szegény elefántom, mire én előkapom az elefántpumpámat, és gyorsan felfújom az ormányost. Világos?!

Az őrök megszeppenve hallgattak. Kötelességtudóan elvállalták ezt a fontos őrséget, de arra mégse gondoltak, hogy egy igazi őrnek ennyi mindennel kell rendelkeznie. S egyszerre nagyon szomorúak lettek, egy csepp, két csepp, négy csepp, már sírtak is.

– Szégyelljétek magatokat! – dünnyögte komoran a minyonos.

Az őrök erre zokogni kezdtek, brühühü, tejföl és elefántpumpa, brühühü, brühühü, és egymást támogatva, akár két sebesült katona, botorkálni kezdtek a városközpont irányába.

A minyonos nem sokat teketóriázott, leverte az ajtóról a lakatot, és belépett a börtönbe. A szobában aludt valaki. A minyonos meghatottan nézte az alvót, akinek hosszú szakálla úgy tekergett végig a szoba falán, mint valami fehér futóvirág. Semmi kétség, jóízűen aludt az illető úr. A tökfőzelék-háború után ugyan sokat forgolódott, nyögött és kiáltozott álmában, de aztán a kezébe adtak egy jókora műanyag fakanalat, és attól megnyugodott. Ölelte most is a kanalat, mintha valami kincset szorongatott volna. Közben pedig fortyogott és fütyörészett, jólesőket fújtatott. A minyonos közelebb lépett, hú, de durva, morogta maga elé, aztán megszólalt.

– Ég a szakállad, Papa.

Az alvó, aki nem volt más, mint az egykor élt bizurr-mizurr trónbitorló Szakács király, édesdeden hortyogott tovább. Ő találta fel a Mindent Elfelejtő Mesét, ő rabolta el egyszer Trapitit, de aztán a saját mérgétől elaludt, és így alszik évszázadok óta.

– Papa! Egy csinos szakács kisasszony hív randevúra! – próbálkozott tovább a minyonos.

A mélyen durmoló Szakács királynak a szempillája se rezdült.

– Mindjárt dobok egy hátast – dünnyögte a minyonos fejű úr, majd nagyot kiáltott. – Papa! Ellopták a varázsfakanaladat!

Semmi, semmi! Ha így megy tovább, ükpapa az idők végezetéig aludni fog. Pedig az ükpapára borzasztóan nagy szükség van! Az ükpapa nélkülözhetetlen! A minyonos vakargatta az állát, aztán hirtelen felragyogott a szeme:

– Na, elég az hozzá, ükpapa, élt egyszer egy ember, úgy hívták, hogy Ramszesz Vogul. Ez a Vogul ki nem állhatta, ha valami volt a fején. Nem tűrte a hajat, a kalapot, de még a fülei is zavarták. Hú, egyszer a homlokára szállt egy halálfejes pillangó, ükpapa. Vogul csaknem gutaütést kapott. Végül elment az orvoshoz. És ott szépen előadta a problémáját. Az orvos jól megnézte Ramszesz Vogul szép, nagy, kopasz fejét, rajta a füleket, és azt mondta neki, hogy…

Szakács király kinyitotta a szemét, s a következő pillanatban felült.

– Mi van?! Hogy?! Micsoda?!

– Jó reggelt kívánok, ükpapa! – mosolygott sunyin a minyonos.

– Olyan furcsát álmodtam! – dörzsölgette a szemét Szakács király, aztán a kezében szorongatott műanyag fakanálra meredt.

– Ez meg mi a fene?! – A kanalat dühösen a sarokba vágta, aztán a minyonosra pillantott. – Hát te meg ki fia borja vagy?

A minyonos fickó nem mutatott sértettséget, nyájas képet vágott.

– Hát nem ismersz meg, drága ükpapa?! – kérdezte.

– Honnan ismerhetnélek meg, ha soha nem láttalak?! – dünnyögte Szakács király, lekászálódott az ágyáról, és nagyot nyújtózott. Úgy ropogtak a csontjai, mint amikor száraz avaron lépdel az ember. – Áááááá! – kiáltott fel jólesően Szakács király.

– Mondjuk, tényleg nem láttál még – dünnyögött a minyonos, és Szakács királyra vigyorgott – Én a te szerető, gonosz kisükunokád vagyok, Papa. A félelmetes Kukta Gerozán! Bingó!

Szakács király gyanakvó képet vágott.

– Bingó?! Az meg mi?! Nana – dünnyögte. – Szóval azért költöttél fel, mert aranytallér kéne fagyira meg háborúra?!

– Jaj, Papa, ugyan miket gondolsz! – tiltakozott Kukta Gerozán. – Azért költöttelek fel, mert szükségünk van rád. Mert szeretünk. Izé, már nagyon hiányoztál nekünk. Annyira hiányoztál, hogy teljesen paffon voltunk. Meg…

Szakács király gyanút fogott.

– Meg?

Kukta Gerozán köhécselt.

– Hát, khm, szóval tényleg kéne egy kis arany, Papa.

Szakács király mogorván rázta a fejét.

– Tudtam, hogy fagyira kell.

Kukta Gerozán két kézzel tiltakozott.

– Nem, Papa, nem fagyira kell, hanem összeesküvésre. A tökfőzelék-háborúban elrontották a varázsfakanalat, amit még te találtál fel, és sajnos súlyos vereséget szenvedtünk. És most vissza kell vágni. Eljött az idő! A jóslat valóra válik – kiáltotta.

– Miféle jóslat? – pislogott Szakács király.

– Ezt csak úgy mondtam – köhécselt Gerozán.

– Hát így állunk – bólintott gondterhelten Szakács király –, alszom egy kicsit, és nyomban baj lesz. Nana!

– Nagyon sokáig aludtál Papa, több száz évig.

– Máskor húzzátok fel az ébresztőórát! Szerencsétek, hogy van egy kis dugi aranyam. Néhány örökrészvény meg titkos recept, hova is tettem, hova is tettem őket? – dörmögte a homlokát ráncolva Szakács király, s közben a hosszú, fehér haját a jobb karja köré tekerte. – Többen vagytok? – bámult Kukta Gerozán csalódott képébe. – Hányan? Ki ellen esküdtök össze? És miért?

Kukta Gerozán zavartan vakargatta a kőminyonját.

– Nem tudok ennyi kérdésre egyszerre válaszolni, Papa!

– Úgyis kiderül minden – dörmögte Szakács király, és felnyögött. Jó nehéz volt a szakáll a karján. Kukta Gerozán körbenézett, aztán meglátott a börtönhálószoba sarkában egy zsákot, felkapta, és belegyömöszölte Szakács király irdatlan hosszú szakállát.

– Képzeld, Papa, írtam egy verset.

Szakács király gyanakodva meredt Gerozánra, hogy ez most mit jelent. Gúnyolódik vele az ükunokája?!

– És ha te verset írtál, akkor én mit csináljak?!

– Nem akarod meghallgatni, Papa?

Szakács király eltűnődött.

– Nem – mondta végül. Kukta Gerozán csalódottan megvonta a vállát. Ha nem, hát nem. – Igaz is, hol az arany, Papa? – nyögte Kukta Gerozán, mert nehéz volt a zsák. – Azt akarom mondani, Papa – magyarázta kivörösödve –, hogy nem nekem kell a pénz! Vagyis nem csak nekem.

– Hát még kinek kell?

– Például a Lajosnak – bólintott volna Kukta Gerozán, ha képes rá.

– Miféle Lajosnak?! Nem ismerek semmiféle Lajost! – hökkent meg Szakács király, és az ükunokája arcába bámult.

– Lajos kábé olyan gonosz, mint én – magyarázta Kukta Gerozán. – Egy kicsit nagy arca van, de alapvetően azért rendben van. Gonosz feltaláló. Most nekem dolgozik. Azaz már neked is, Papa!

Szakács király vakargatta a szakálla tövét.

– Na, majd meglátom, mennyit adok, ha egyáltalán adok.

– Tudtam, hogy bízhatunk benned, fantasztikus vagy, Papa! Király, nagyon király! – Gerozán hirtelen elhallgatott. – Csak egyvalamit szeretnék még kérdezni – mondta aztán.

– Na, mit? – torpant meg újra Szakács király.

– Hát hogy miért nem bizurr-mizurr nyelven beszélsz, Papa?

– Mindig is utáltam azt a handabandát. Igen helyett nemet mondani?! Micsoda ostobaság!

Gerozán szaporán bólogatott, ó igen, mennyire egyetért Szakács király indoklásával. Kijöttek az épületből, szétnéztek, és amikor meggyőződtek arról, hogy tiszta a levegő, elindultak. A Főváros központja felé vették az irányt. Jókora raktárházakat, kopár utcákat hagytak maguk után. Sötét bérházak kapui ásítottak rájuk, a vakolathullajtó falak között egerek és macskák laktak. Az egerek a földszinten, a macskák az emeleti részeken, néha egy nyest vagy menyét is beköltözhetett, ha megígérte, hogy rendesen viselkedik. Szakács király mind gyakrabban pislogott a nagyokat nyögő Gerozánra. Végül nem bírta tovább, és megszólalt.

– Te, Kukta, tudod, hogy minyonos a fejed?

– Tudom, Papa.

– Nem akarod letörölni?

– Nem, Papa.

Ballagtak tovább egymás mellett, és Kukta Gerozánnak nagyon oda kellett figyelni a ritmusra. Egyre barátságosabb lett a vidék, a festett kerítések mögött virágoskertek pompáztak, amelyekben kerti törpék vagy kerti kőnyulak őrizték a rózsabokrokat és a kardvirágokat. Ha találkoztak egy kutyasétáltató nénivel vagy kerekező postással, illedelmesen köszöntek. Szakács király érdeklődve figyelte a számára ismeretlen világot, az autókat, a kerékpárokat meg egy magnós fiatalembert. Végül újra a minyonra pillantott.

– Értem, Kukta. De miért nem?

– Mit miért nem, Papa?

– Miért nem akarod letörölni a fejedről azt a minyont?

– Mert nem és kész, Papa.

– Ilyet hordanak manapság a fejükön a lázadó fiatalok? Ez valami modern dolog? Azt hiszed, jól áll?

– Rémesen nevetséges – suttogta Kukta Gerozán. Szakács király gondterhelten megcsóválta a fejét.

– Akkor mégis csak le kellene törölni.

– Nem lehet, Papa.

– Mosd le, Gerozán! – mutatott egy utcai kút felé Szakács király. Szegény Kukta Gerozán fájdalmas képet vágott.

– Azt hiszed, nem próbáltam, Papa?! Még láncfűrésszel is próbáltam! Kicsorbult a fűrész, Papa! Amikor el kellett menekülnöm Kavicsvárról, olyan sebesen futottam, hogy a minyon rásült a fejemre, Papa. Ez egy kőminyon. Most már hozzám tartozik.

– Talán ha leharapnám? – tűnődött Szakács király, mert egyszeriben megérezte, hogy rettenetesen éhes. Jogos érzés volt, ugyanis Szakács király évszázadok óta nem evett.

– Beletörik a fogad, Papa – ellenkezett rémülten Kukta Gerozán.

– Akkor keressünk nekem egy kolbászsütőt – adta ki a parancsot Szakács király. – Az összeesküvés még várhat!

– Nem lehetne előbb egy fodrászt? – lihegte Kukta Gerozán, akit már a sérv fenyegetett a szakállcipeléstől.

Tartalom

Előszó

Kavicsváron rendben van az élet. De meddig?!

Nem az a csoda, ha megszólal a csirkecomb

Szakács király felébred, de nem magától

Kovács Lajos, a gonosz feltaláló

A Gonoszok Szövetsége

Modern fazonigazítás

A vajas kenyeret nem véletlenül hívják vajas kenyérnek

Samu bácsi meghökkentő levelet kap

Szokatlan szponzorálás

Vén Nyanya Csúfság még mindig boldogtalan

Hektor Viktornak nehéz napja van

Hektor Viktor a televízió előtt

Valika megérkezik

Hektor Viktor nyer! Na de mit nyer?!

A Borzasztó együttes

Trapiti iszonyatos szerelmes levelet kap

Dregdalon Billi bajba kerül

Az összeesküvők nagyban csinálják

Samu bácsi olyan levelet írt, amelyet egyáltalán nem írhatott

Károly professzor és az asztalok

Boleszláv felügyelő megérkezik a Fővárosba

Kázmér úr táncol, csak táncol

Különösen aljas terv Minyon kapitány ellen

Szegény, szegény áldozatok

Kelemen Aranka és a halkonzervek

Trapiti két fontos beszélgetése

Babéros Néró és az ordítás

Trapiti elmegy Hektor Viktorhoz

Boleszláv felügyelő következtet

Minyon kapitányt is eléri a végzet

Tüntetés, romlás, mindenféle őrületek

Most akkor lehet szemetelni vagy nem lehet?!

A művészet nehézségei

Boleszláv felügyelőt is megijesztik

Trapiti és Valika első találkozása

Válsággyűlés Kavicsváron

A Gonoszok Tanácsa

Boleszláv felügyelő kapcsolatot keres

Valika orra fagylaltos lesz, de nem ez a baj

Mi történik a gyönyörű Vén Nyanya Csúfsággal?!

Ramszesz Vogul csatlakozik

Boleszláv felügyelő és a bátor menyasszony

A gyerekek különös elrablása

Nyomozás teljes erővel

Menekülés a Gida-tanyáról

Kavicsvár a Borzasztó koncertje előtt

Koncert, koncert, általános összecsapás

Hogy veszhet el Kavicsvár, amikor minden rendben van?!

Illegalitásban. Készülődés a visszavágásra

Forradalmi aknamunka minden szinten

Kavicsváron kitör a forradalom

Boleszláv felügyelő felfedi a rejtélyeket

A büntetés. Kukta Gerozán rettenetes szenvedése

Magvető
Könyvkiadó és kereskedelmi Kft.
www.magveto.hu
www.facebook.com/magveto
magveto.kiado@lira.hu
Felelős kiadó Dávid Anna

Szerkesztette Boldizsár Ildikó
Felelős szerkesztő Turi Tímea
Korrektor Losoncz-Kelemen Emese
Művészeti vezető Pintér József
Műszaki vezető Takács Klári

ISBN 978 963 144 653 1

Elektronikus verzió
eKönyv Magyarország Kft., 2026
www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv Nagy Lajos

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – SIL OFL