Tartalomjegyzék

A baleset

A fordulat

A kötés

A meglepetés

A születésnap

A varázslat

A viszony

Az álom pasi

Az enyém leszel

Az ikrek

Az új élet

Ez lesz az utolsó

Megbocsátás

Kedves Olvasó!

Kopácsi Krisztina

Szertelen szavak

Végtelen és képtelen történetek

Kopácsi Krisztina: Szertelen szavak

Végtelen és képtelen történetek

©Kopácsi Krisztina

Szerkesztette: K. Zsófi

Borítóterv: Ashley Redwood

Szerző facebook oldala:

https://www.facebook.com/kopacsi.krisztina.szerzoi.oldala/

Felelős kiadó: Gibicsár János

Bakháza, 2023.

epub ISBN 9786156624086

mobi ISBN 9786156624093

Minden jog fenntartva! A mű egyetlen része sem másolható, sokszorosítható, vagy használható fel a szerző és a kiadó előzetes írásbeli engedélye nélkül.

A baleset

– Szerinted is jó lesz az a bordó szín a hálószobában? – kérdezte Sarah, miközben a barátjára, Lucasra nézett az anyósülésről.

– Ha te úgy gondolod jónak, akkor igen – felelte a férfi és sávot váltott.

– Akkor a jövő héten meg is vehetnénk a festéket és utána átfesthetjük a falakat. Ugye, segítesz? – kérdezte, és kezét a férfi sebváltón pihenő kezére tette.

– Persze – felelte Lucas, majd a szájához emelte a lány kezét és egy csókot lehelt rá.

– Mennyi idő még, amíg a szálláshelyre érünk? – érdeklődött Sarah, miközben kibámult a sötétségbe.

– Hát, ha nem jön közbe semmi, akkor nagyjából egy óra. Bár, a hegyekben havazást mondanak, így lehet, hogy valamivel tovább fog tartani.

– Hú, már annyira várom, hogy újra sílécet csatoljak a lábamra! – lelkendezett, miközben elnyomott egy ásítást.

– Fáradt vagy?

– Egy kicsit.

– Akkor aludjál. Felkeltelek, amikor megérkeztünk.

– Nem akarok aludni, csak lehunyom néhány pillanatra a szemem – mondta, de a sötét, a kellemes meleg az utastérben, és a kocsi ringatása megtette a magáét, hamarosan belesüppedt az álom pihe-puha ölelésébe.

*

Először a monoton pittyegés kúszott be a tudatába, amit értelmetlen beszédfoszlányok zavartak meg. Megpróbálta kinyitni a szemét, de ólmos súly nehezedett a szemhéjára és néhány pillanatnyi hiábavaló próbálkozás után feladta a küzdelmet és hagyta, hogy újra elnyelje a sötétség.

Amikor legközelebb magához tért, és végre sikerült elengednie az álom kellemes öntudatlanságba visszahúzó karját, kinyitotta a szemét, lassan a látóterébe került minden, de pislognia kellett párat, mert nem igazán értette, hol van.

Az utolsó emléke azt volt, ahogy a kocsiban elnyomta az álom.

Fogalma sem volt arról, mi történhetett, hogyan kerülhetett abba a fehér szobába és miért veszi körbe az ágyat az a sok műszer, amiben feküdt, de ahogy megmozdította a fejét, éles, lüktető fájdalom hasított bele.

Miután csillapodott a lüktetés, lassan megemelte a fejét és körbenézett. Abban a pillanatban nyílt az ajtó és egy fehér köpenyes férfi lépett be, mögötte egy kék, rövid köpenyt viselő nővel.

– Á, Miss MacKenzie! Végre felébredt – mondta, miközben az ágyhoz sétált. – Doktor Ross vagyok. Ő pedig Helen nővér. Hogy érzi magát?

– Hol vagyok? És mi történt?

– Nos, autóbalesete volt, és jelenleg a Red Apple megyei kórházban van.

– Baleset? Nem emlékszem semmire. – rázta meg a fejét Sarah, de abban a pillanatban bele is nyílalt a fájdalom, mire felszisszent.

– Csak nyugodtan! Agyrázkódása van – folytatta a doktor. – A bal lába eltört, ez a kisebb baj, azonban belső sérülései is voltak, amelyek már komoly gondot okoztak, de megműtöttük, most már rendben lesz.

– És Lucas? Ő is jól van?

– Mr. Crown nem volt olyan szerencsés, mint maga. Sajnálom! – nézett az orvos részvétteljesen a lányra, akinek megremegett a szája és könnyel telt meg a szeme.

– Kérem, Miss MacKenzie. Ne izgassa fel magát! Vigyáznia kell magára! – nyugtatta a doktor, miközben a nővér megszorította a lány kezét.

– Az nem lehet! – zokogott fel. – Lucas!

– Sarah, kérem, nem szabad felizgatnia magát! Felszakadhatnak a varratok.

– Felhívom a szüleit – mondta Helen, miközben még mindig fogta a lány kezét. – Még azt sem tudják, hogy magához tért.

– Tehetünk magáért még valamit? – kérdezte az orvos.

– Csak hagyjanak magamra!

– Ha bármire szüksége lenne, itt van a nővérhívó – tette a nővér a lány párnájára a kis készüléket. – Azonnal értesítem a szüleit is. Biztos vagyok benne, hogy hamarosan itt lesznek, nagyon várták már, hogy magához térjen – tette még hozzá, majd a doktor után indult, és amikor kilépett az ajtón, becsukta maguk után.

Sarah behunyta a szemét, miközben a könnyei folyamatosan csorogtak lefelé. Egyszerűen képtelen volt felfogni azt, amit az orvos mondott. Az nem lehet, hogy Lucas nincs többé, hogy nem él. A férfi, aki már abban az első pillanatban megdobogtatta a szívét, amikor meglátta a piacon. A férfi, aki a szétszóródott almáit segített felszedegetni, aztán rámosolygott és már tovább is állt. Ám az a melegbarna szempár, ami egy vonzó arcból nézett rá, foglyul ejtette és képtelen volt másra gondolni. De hiába várta azután sokkal jobban a piacon tett látogatásait, a férfit nem látta többé.

Aztán néhány hónappal később, amikor már feladta a reményt, hogy még egyszer láthassa, a véletlen, vagy talán a sors úgy hozta, hogy újra egymásba botlottak. Szó szerint.

Sarah késésben volt a találkájáról a barátnőjével, Laraval, így úgy döntött, hogy átvág a parkon ezzel is időt nyerve.

A park közepén járt, amikor megszólalt a telefonja. Tudta, hogy Lara az, gyorsan benyúlt a táskájába, miközben tovább sietett. És akkor, bumm, nekiment valaminek. Egy puha valaminek, ami nagyjából a térdéig ért, és megakasztotta a tovább haladásban. Ettől viszont még a felsőtestét vitte tovább a lendület és hiába is próbált megállni a lábán, nem sikerült, átesett azon a valamin.

A landolás nem volt kellemes élmény, felszisszent, ahogy a futópálya gumiborítása felhorzsolta a tenyerét.

– Jaj, ne haragudj! – szólalt meg az a valami, vagy inkább valaki, akin átbukott.

Sarah már nyitotta is a száját, hogy jól leteremtse, amiért előtte guggolt le, de amint felnézett és meglátta azt a melegbarna szempárt, még a lélegzete is elállt. A férfi egy pillanatig csak bámulta, aztán felismerés csillant a szemében.

– Te vagy a lány a piacról – mosolyodott el. – Nem sérültél meg? – nézett végig a testén elkomorodva.

– Azt hiszem a tenyeremen kívül mindenem épen maradt – rázta meg a kezét.

– Hadd nézzem! – nyúlt utána a férfi, majd hatalmas tenyerébe fogta a kezét és megnézte. – Úgy látom, csak felszínes a sérülés, de jó lenne kitisztítani – állapította meg, majd a felkarjához nyúlt és elővett egy kulacsot, aztán vizet öntött a sebre.

– Au! – szisszent fel újra a Sarah.

– Bocsi, de muszáj. És tényleg ne haragudj, csak lehajoltam, mert kikötődött a cipőfűzőm. Errefelé laksz? – kérdezte és rámosolygott.

A lány kinyitotta a szemét, mert az emlék olyan kegyetlen fájdalommal nyílalt a szívébe, hogy alig kapott levegőt.

– Jaj, kedvesem! Nagyon sajnálom! – szólt Helen nővér, amint visszajött és az ágyához lépett. – Mindjárt itt vannak a szülei. Hoztam egy kis nyugtatót. Nem fog elaludni tőle, de kissé eltompítja a fájdalmat. Muszáj megnyugodnia, mert a hasán lévő varrat felszakadhat – mondta, és a lány könyökhajlatában lévő kanülbe nyomta a gyógyszert.

Sarah érezte, ahogy lassan csillapodik a sajgás a lelkében és elcsendesednek a gondolatai.

– Hozzak valamit? Inna egy korty vizet? – érdeklődött a nővér.

– Nem kérek semmit – szipogta, miközben a könnyei még mindig csordogáltak. – Hány napja… mióta vagyok itt?

– Két napja.

Kopogás hallatszott, majd nyílt az ajtó és egy középkorú házaspár lépett be a kórterembe.

– Akkor én most magukra hagyom önöket – mondta Helen és megindult az ajtó felé. Amikor melléjük ért valamit odasúgott nekik, majd kiment.

– Drágám! – sietett oda az anyja az ágyhoz. – Végre magadhoz tértél – simogatta meg a homlokát. – Annyira aggódtunk érted!

– Hogy vagy, Prücsök? – lépett oda az apja is.

– Lucas – suttogta a lány. – Lucas…

– Tudom, drágám. Annyira sajnáljuk – szorította meg a kezét a nő. – De most nem szabad erre gondolnod! Pihenned kell, hogy meggyógyulj! Hoztam egy kis húslevest, az majd megnyugtat – pakolta ki az anyja az éjjeliszekrényre a dobozokat. – Főztem bolognai spagettit is, ahogy szereted.

– Nem akarok enni, Lucast akarom – motyogta Sarah félig kábultan.

– Muszáj enned, hogy megerősödj!

A lány behunyta a szemét.

– Rendben, akkor beteszem a hűtőbe.

– Jobb lenne, ha most hagynánk pihenni – hallotta az apja hangját.

– De csak most jöttünk! – mondta az anyja.

– Látod, hogy aludni szeretne, majd visszajövünk később.

– Hát jó – sóhajtott a nő. – Aludj, drágám, később még benézünk – csókolta homlokon a lányát. – Biztos, hogy jó, ha most magára hagyjuk? – szólalt meg kissé távolabb az ágytól.

– Denise, menjünk! Sarah a legjobb helyen van, és most úgy sem tudunk tenni semmit.

Hallotta az apja hangját és végtelenül hálás volt neki, hogy megértette, egyedül akar maradni a bánatával és az emlékeivel. Mert már csak ez maradt neki a szeretett férfiból. Még a kábultság ködén keresztül is érezte azt a mérhetetlen fájdalmat, amit az a néhány szó okozott, amit az orvos mondott neki. Mintha egy tompa fogóval tépték volna ki a szívét, és a helyén tátongó lyuk úgy sajgott, mintha a pokol tüze égett volna benne. Elképzelni sem tudta, hogy valaha is enyhülni fog-e, de abban biztos volt, hogy soha senki sem fogja tudni meggyógyítani. Mert Lucas maga volt az élet. A levegő, ami kitöltötte a tüdejét, az éltető víz és a színtiszta boldogság, ami vele érkezett. És bár mint mindenkinek, neki is voltak hibái, de még azok is szerethetőek voltak. De két nappal ezelőtt mindezt elvette tőle a sors.

Megmozdította a fejét, amibe újra belenyílalt a fájdalom, de nem törődött vele, addig fordította, amíg meg nem látta az éjjeliszekrényt, ami az ágy fejrészénél állt. A telefonját kereste, hogy megnézze azokat a fényképeket, amiket a baleset előtt készített Lucasról. De a telefonja helyett valami mást talált ott.

Egy apró dobozt. Nem törődve a fájdalommal odanyúlt és megragadta a fekete, bársony dobozkát. Megforgatta az ujjai között, majd kinyitotta.

Egy gyönyörű, fehérarany gyűrű, feküdt a bársonyon, amelynek a közepén egy nagy gyémánt kő volt, amelyet körbe ölelt több apró zafír kő. A szeme újra könnyel telt meg. Ez volt az a gyűrű, amit nem is olyan régen megbámult az egyik ékszerbolt kirakatában. Lucas meg akarta kérni a kezét.

Kivette a dobozból és a szívéhez szorította, miközben a zokogástól alig kapott levegőt.

– Ez így nem lesz rendben! – lépett közelebb Helen, miközben egy kancsót tett le az éjjeliszekrényre.

– Meg akarta kérni a kezem – zokogta és a szájához emelte a gyűrűt.

– Nagyon sajnálom. De most pihennie kell! – sóhajtotta a nővér, majd egy újabb adag nyugtatót fecskendezett be a kanülbe. – Ettől most aludni fog egy kicsit.

Sarah érezte, ahogy elnehezül a szemhéja és egyre nehezebb gondolkodnia. Egy ideig megpróbált küzdeni ellene, miközben a gyűrűt a kezében szorongatta, de aztán megadta magát, és hagyta, hogy beszippantsa egy sötét örvény.

*

Lassan tért vissza a mély, álomtalan alvásból. Nem akart felébredni és szembesülni a felfoghatatlannal, a visszavonhatatlannal. De a tudata nem volt kegyes hozzá, és egy pillanat alatt kitisztult az elméje és… nem értett semmit.

Kinyitotta a szemét. Sötét volt, némi halovány fényt csak a műszerfal világítása adott. A kocsiban ült, mellette ott ült Lucas, előre nézett, kifelé a szélvédőn, miközben egyik kezével a kormányt fogta, a másikat a sebválton pihentette.

Elmondhatatlan boldogság és megkönnyebbülés járta át Sarah szívét. Lucas él. Lucas ott volt vele.

– Felébredtél? – kérdezte a férfi.

– Igen – felelte és megszorította a kezét. – Megállhatnánk?

– Mosdóba kell menned?

– Nem, csak állj meg! – kérte, miközben még mindig képtelen volt felfogni, hogy az egész csak egy álom volt. Egy szörnyű és kegyetlen rémálom. Ami annyira valós volt, hogy még mindig érezte az egész testét átható fájdalmat.

Lucas lassított és lehúzódott az út szélére.

– Szállj ki! – kiáltotta a lány, miközben ő is kiszállt.

– Valami baj van? – kérdezte a férfi, miközben megkerülte az autót.

– Szeretlek! – ugrott Sarah a nyakába, száját a szájára tapasztotta és úgy csókolta, mintha sohasem akarná abbahagyni.

– Hé, mi történt? Nem mondom, tetszik, hogy ilyen heves vagy, de egy kicsit meg is lepsz vele.

– Lucas, én annyira szeretlek! – ismételte magát a lány, miközben végigtapogatta a férfi arcát, majd sajátját a mellkasába fúrta és csak itta magába az illatát.

– Kicsim. Elmondod, mi a baj?

Sarah hatalmasat sóhajtott, majd elmesélte, hogy mit álmodott. Mire a végére ért, könnyek csorogtak végig az arcán.

– Shh, semmi baj! Itt vagyok, nem haltam meg és nem is tervezem még egy jó ideig – csókolta meg a lányt.

– Csak ígérd meg, hogy soha nem hagysz el!

– Nem így és nem most akartam, de… – túrt bele a zsebébe a férfi, majd kihúzott belőle valamit –, azt hiszem ennél jobb pillanat nem is lehetne arra, hogy – fél térdre ereszkedett –, megkérjem a kezed. Hozzám jössz, Sarah MacKenzie? – kérdezte, miközben felpattintotta a kis, fekete doboz tetejét.

A lány a szája elé kapta a kezét. A nem messze álló lámpa fényében látta, hogy a dobozban pontosan az a gyűrű feküdt, amit az álmában is látott.

– Igen! Igen, igen és igen! – kiáltotta, miközben újra könnyek folytak végig az arcán. Lehajolt és megcsókolta a férfit, aki a csók után felállt, az ujjára húzta a gyűrűt, majd felkapta és megpörgette a lányt.

– A legboldogabb férfivá tettél! – kiáltotta, aztán letette és újra megcsókolta. –Most menjünk, mert sohasem érünk oda! – tette még hozzá, miközben néhány hópihe vitorlázott át a levegőben, amit hamarosan egyre több és több követett. – Már csak ez hiányzott – nézett fel az égre. – Reméltem, hogy elkerülhetjük, de úgy tűnik nem lesz ilyen szerencsénk!

Visszaszálltak a kocsiba, Lucas gázt adott és elindultak, miközben a szájához emelte a lány kezét és megcsókolta.

Sarah csak szorította a férfi kezét, ami a sebváltón pihent és próbálta felfogni azt, ami az elmúlt néhány órában történt vele. A rossz álmot, a csontig hatoló fájdalmat, majd a valóságot, és a mindent elsöprő boldogságot. Úgy érezte, hogy a szíve képtelen ennyi ellentétes érzelmet elviselni.

A merengésből a férfi kiáltása térítette magához. Felpillantott, a szemébe vágó éles fény elvakította, de mire felfoghatta volna, hogy mi történik, egy hatalmas csattanást hallott. Érezte, ahogy a biztonsági öv a mellkasába vág. Aztán csend, majd az elviselhetetlen fájdalom, ami a lábából indult és szétterjedt az egész testében.

Hallotta, ahogy Lucas érthetetlenül motyog. Odapillantott és ami a szeme elé tárult, attól rettegés költözött a szívébe. A rémálom folytatódott. Az ülés a férfival együtt, szinte eltűnt a felgyűrődött motortér alatt. Az egyik karja furcsa szögben állt és vér bugyogott belőle. Megpróbálta kikapcsolni a biztonsági övet, hogy odakússzon és segítsen neki, de a fájdalom egyre elviselhetetlenebbé vált, szinte ketté tépte a testét. Mielőtt az agya végképp megadta volna magát, még arra gondolt, hogy talán ez is csak egy álom, és ebből is hamarosan felébred, aztán belesüppedt az enyhülést hozó sötétségbe.

A fordulat

Mia Lester leütötte az utolsó hangot a zongorán, majd hagyta, hogy egy rövid ideig még velük maradjon, hogy körbeölelje a közönséget, aztán felemelte a kezét és behunyta a szemét –, ahogy mindig tette a koncertjei végén.

Néhány pillanatig néma csend telepedett a teremre, majd kirobbant a tapsvihar.

A lány felállt, és meghajolt. Egyszer, kétszer, sokszor. Imádta a sikert. És jól tudta, hogy megérdemli. Gyermekkora óta ezért dolgozott, gyakorolt, hajtott. És elérte. Még csak huszonhárom éves volt, de már mindent elért, amiről kislányként álmodozott. Lemezek, teltházas koncertek a világ minden táján.

És nemrégen a szerelem is rátalált egy magas, jóképű férfi alakjában.

Theo pontosan az volt, akire mindig is vágyott. De a legfontosabb mégis a feltétlen és önzetlen szerelme volt. Mert Mianak fontos volt, hogy imádják, hogy elismerjék, hogy csodálják. Hiszen megérdemelte.

Persze Theonak meg kellett érte küzdenie. Ki kellett őt érdemelnie. Hónapokon keresztül ostromolta, mire a lány úgy döntött, hogy elmegy vele vacsorázni. Ha Theo azt hitte volna, hogy végre sínen van, hát nagyot tévedett. Még csak a start mezőre sem lépett fel. De ő állhatatos és kitartó volt, mert nagyon tetszett neki Mia, és a férfi úgy érezte, megéri a fáradtságot.

És valóban, Mia szép volt, mi több gyönyörű, tehetséges és gőgös. Veszélyes kombináció. Erre Theo is hamarosan rájött, a saját bőrén tapasztalta meg. Pedig a lány szerette, a maga módján. Csak hát sok minden fontosabb volt számára. De Theo nem tehetett semmit, a szépsége úgy vonzotta, mint éjjeli lepkét a lámpa fénye. Nem akart mást, csak feleségül venni és gyermekeket nevelni vele.

Mia újból meghajolt, majd a színpad széléhez lépett, hogy átvegye a felé nyújtott hatalmas rózsacsokrot és a többi, apróbb virágot.

Amint takarásba ért az egész virág halmot az egyik segítője kezébe nyomta.

– Vidd ezeket a gazokat innen! Képesek voltak kiszúrni a szemem néhány szál rózsával, amikor mindenki jól tudja, hogy csak a kálát szeretem – füstölgött. – Á, Theo! – szólt a hozzá lépő férfihoz. – Most mondd meg, hogy lehetnek ilyen figyelmetlenek az emberek!

– A rózsák legalább annyira szépek. Nézd a szándékot, hogy gondoltak rád, hogy kedveskedni akartak neked! Virággal köszönték meg a gyönyörű játékod.

– Te ezt nem érted! – legyintett a lány, sarkon fordult és az öltözője felé indult.

A férfi megcsóválta a fejét, majd utána sietett.

– Drágám, ha nem vagy nagyon fáradt, elmehetnénk vacsorázni. Van itt a városban egy isteni étterem.

– Te most viccelsz? – háborodott fel. – Jól tudod, hogy koncert után visszavonulok és újra élem az estét.

– Megünnepelhetnénk a sikered egy vacsorával.

– Ünnepelni? A siker jár nekem! Megdolgozom érte. És ha más építő jellegű gondolatod nincs, akkor hagyjál magamra, amíg átöltözöm!

– Gondolom, csak a szokásos. – lépett a férfi mellé Anne, Mia ügynöke, ahogy elhagyta az öltözőt. – Nem is értem, hogyan bírod?

– Te is itt vagy még.

– Engem megfizet. De te?

– Őszinte legyek? Lassan már én sem tudom.

– Megértem.

– De nem tehetek ellene, szeretem őt.

*

– Jó reggelt, szerelmem! – köszöntötte Theo a lányt másnap reggel. A reggelivel megpakolt tálcát, az ágy melletti éjjeliszekrényre tette, majd elhúzta a függönyt a szállodai szobában.

Mia nyújtózott egy nagyot, majd felült.

– Neked is, Theo – mondta.

– Beszélnünk kell!

– Muszáj most? Még fel sem ébredtem. Mi lenne, ha, miután magamhoz tértem, megnéznénk a várost?

– Rendben, akkor majd utána.

– Ja, utána. Tervezd meg a kirándulást, amíg megreggelizem, de ne legyen nagy séta, este előadásom lesz, pihennem kell előtte, különben nem fogok jól kinézni a színpadon.

*

Úgy félórányi séta után, Mia nyafogni kezdett.