DIRK ROSSMANN

RALF HOPPE

A POLIP HARAGJA

ULPIUS BARÁTI KÖR

BUDAPEST

A mű eredeti címe: Der Zorn des Oktopus

Fordította: Balla Judit

Copyright© 2021 by Bastei Lübbe AG, Köln

Hungarian Translation © Balla Judit, 2022

© Művelt Nép Könyvkiadó, 2022

ISBN 9789635800810

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Alice-nak és Claudiának – és minden embernek,

akiben még él a remény

ELŐSZÓ

a könyv új kiadásához

Ezt a könyvet egy álom előzte meg, egy ötlet: mi lenne, ha az emberiség az utolsó pillanatban jobb belátásra térne? Vajon egyesült erővel fel tudnánk-e tartóztatni a fenyegető klímakatasztrófát?

Mi lenne, ha a három szuperhatalom, Kína, Oroszország és az Amerikai Egyesült Államok, amely együtt a világ széndioxid-kibocsátásának feléért felelős, végre tárgyalni kezdene, megegyezne és együttműködne egymással? Fordulópont lenne a történelemben – s legfőbb ideje is lenne.

Csakhogy milyen okok vehetnék rá ezeket a nagy hatalmú politikusokat egy ilyen szövetségre? Talán a belátás. Talán a tények. És talán az az egyszerű gondolat, hogy egy globális probléma megoldásához globális együttműködésre van szükség. Határokon és ideológiákon túlmutató együttműködésre – különben tönkretesszük ezt a csodálatos bolygót, amely az otthonunk, és amely helyett nincs B-tervünk.

Ennek a könyvnek, jobban mondva ennek a két könyvnek,
A polip dühének, és előzményének, A polip kilencedik karjának ez a merész ötlet volt az alapja – egy utópia. Egy politikai utópia, amelyben a bizalmatlanságot bizalom váltja fel, beágyazva egy történetbe, egy thrillerbe.

Egy utópia egyben mindig valamilyen reménységet is kifejezésre juttat. Egy skicc, egy gondolati kísérlet. Mögötte azonban meghúzódik a remény, hogy a való világ valódi vezetői is inspirációt meríthetnek belőle. Utópia – görög eredetű szó, s jelentése „seholsem” vagy „seholhely”. Amit mondani akarunk: az utópia és a realitás között sok a szabad tér. A való világ valódi hatalmasai pedig még mindig okoznak meglepetéseket.

A valóságban 2022 februárjában háború tört ki, egy háború, amely a feje tetejére állítja Európát és a gondolkodásunkat, s bemocskolja a természetet. Egy megrázó és felháborító háború. De ez a háború mindjárt semmissé is teszi, lenullázza az összes gondolati kísérletet, az összes utópiát? A cinikusoknak lesz igazuk, akik minden reményt már előre naivnak bélyegeznek, butaságnak nyilvánítanak? Üljünk talán ölbe tett kézzel, és csak hagyjuk megtörténni a dolgokat?

E könyv írói nem így gondolják. Kitartunk amellett, hogy minden tettet egy idea, egy álom előz meg. Egy jobb világot először el kell képzelni, ki kell találni. Meg kell alkotni, és útjára kell indítani egy utópiát. S ez mindannyiunkat érint. Mert ha nem fogalmazunk meg mindannyian – most! – egy reménységet, egy irányváltást, egy visszafordulást, akkor ki tenné meg?

Hisszük, hogy hiba lenne befogni a szánkat, hiba lenne felhagyni a megoldások keresésével, hiba lenne felhagyni az álmodozással.

Ezen az új kiadáson elvégeztünk ugyan néhány kisebb igazítást, de az üzenet lényege változatlan, néha egyértelműen kifejezésre juttatva, gyakran pedig a sorok között elrejtve.

És talán most, amikor a valóság rettenetes úton jár, az álmok és az utópiák fontosabbak is, mint valaha.

Dirk Rossmann/Ralf Hoppe

Szereplők

a színrelépésük sorrendjében

Fiktív személyek:

Phil Goldman – Kamala Harris PR-tanácsadója

Chang Mai – Kamala Harris PR-tanácsadója

Martin Iwersen – farmer, Iowa, Amerikai Egyesült Államok

Prof. dr. dr. Maxim Blaschek – a NASA volt munkatársa, a Cloud Unlimited főfejlesztője

Amitav Rama Shah – indiai származású spirituális vezető, guru-ji, a „milliók guruja”

Thomas Pierpaoli – a Klímaszövetség Fokvárosban működő Főbiztosságának középbeosztású alkalmazottja, Mamarenko egykori felettese

Ariadna Ferrer Bayonne – kolumbiai származású zenész és milliomos, egy civil szervezet munkatársa

Inara – nyolcéves kislány a Pehuenche törzsből, a főnök lánya,
a törzse varázslójánál él Sayennel és Amuway-jal együtt

Amuway – egy másik kislány, aki a Pehuenche törzs varázslójánál él

Őszentsége I. Ferenc Oszkár – pápa

Philipp atya – német származású szerzetes, Castel di Casio
(Bologna, Olaszország) lakója

Ottavio Goretti – Bologna és Firenze bíboros érseke, a Szentszék Hittani Kongregációjának tagja Rómában

Alexander „Szása” Csenajev – a Klímaszövetség Főbiztosságának főosztályvezetője, az Izlandon található Metaminisztérium ügyeiben illetékes egykori titkosszolga, orosz és ukrán származású

Nyikita Nyikolajevics Mamarenko – a Klímaszövetség megfigyelője, állomáshelye Izland

Dr. dr. Liu Lian professzor asszony – kínai fizikus, a Nobel-díj várományosa, a Qube 17 projekt vezetője

Dr. Dr. Norman S. Catchside professzor – amerikai fizikus,
a Nobel-dj várományosa, a Qube 17 projekt helyettes vezetője

Eleanor Minklater – a „Jégkirálynő”, amerikai, a Klímaszövetség fokvárosi Főbiztosságának munkatársa

Pablo M. Telés – Brazília elnöke

Ricardo da Silva – brazil szakács

Reza – taxisofőr

Horace M. Nkunke – az Izlandon működő Metaminisztérium biztonsági főnöke

Linda Park (Park Lin-ja) – koreai származású, a légiirányítók vezetője a Metaminisztérium heliportjának irányítótornyában, Izlandon

Esmeralda Bayonne Arboleda – Ariadna anyja

Dr. Kang Chao – a Klímaszövetség minisztere

Amar Difraudi – libanoni és egyiptomi származású, a Metaminisztérium biztonsági szolgálatának vezető helyettese,
a jordániai titkosszolgálat volt vezetője

Bao Wenliang professzor – tudós, a „Kína Mérnökeinek, Tudósainak és Technikusainak Szövetsége” elnöke, Xi Jinping tanácsadója, Thomas Pierpaoli keresztapja

Umesh Varinder – a radikális nacionalista hindu Rashtriya Sangh párt vezetője

Paritosh Patel – India miniszterelnöke

Arthur Redmondis – német, Pierpaoli egykori kollégája Fokvárosban

Mardi Gras – zenész, Ariadna barátja, jamaikai, az izlandi nyomornegyedek lakója

Guđrun „Gudi” Sigrúnsdóttir – Mardi barátnője, egy guruló hotdog-stand tulajdonosa

Gil Quispel – holland származású technikus, a finomszenzorika szakértője, Liu és Cathside professzorok csapatának tagja

Arnold Palindromski – másnéven „A Fül”, egykori aktivista,
a tanúsítvány-kereskedelem résztvevője

Hildur Edmundsson – az „Edda” kapitánya

Steinbjörn Edmundsson – Hildur testvére

Madame Tamara – a Let-India-be-a-dream Hotel tulajdonosa, Mumbai, India

Pegonia C. – Madame Tamara lánya

Endzsi Sharmadzsi – taxisofőr, Mumbai, India

Suska – csempész és hegyivezető

Valós személyek:

Kamala Harris – az Amerikai Egyesült Államok elnöke

Vlagyimir Putyin – az Orosz Föderáció elnöke

Xi Jinping – a Kínai Népköztársaság államfője

Angela Merkel – volt német kancellár, az ENSZ főtitkára

Ursula von der Leyen – az Európai Unió különmegbízottja

Greta Thunberg – környezetvédő aktivista, Stockholm, Svédország/New York, Egyesült Államok

Xi Mingze – a kínai államfő, Xi Jinping lánya, az ENSZ-nél dolgozik

1. FEJEZET

A merénylet

Ahogyan egy vézna, fortélyos majom a világ urává emelkedett; ahogyan előbb legyőzte és igája alá hajtotta a többi földlakót, majd hozzáfogott a kiirtásukhoz; ahogyan vizet vitt a sivatagba, erdőket égetett fel, szimfóniákat komponált, felhőkarcolókat épített, óceánokat mérgezett meg és megteremtett egy világot, amelyben ölebeken sérvműtétet lehetett végezni és Waldmichelbachban Kolumbiából behozott friss szegfűt lehetett vásárolni – példa nélküli diadalmenet volt ez, a bolygó tragédiája, egy krimi, amelynek nincs párja.

Wolf Schneider

Előbb viharok, majd sáskák

A klímakatasztrófa következményei

Washington/Des Moines

„Az elmúlt idők pusztító viharai után, amelyek Iowa, Kansas és Idaho gazdálkodóinak mintegy felét csődbe és nyomorba taszították, új veszély fenyegeti a gazdákat: sáskák vonulnak végig óriási rajokban az Egyesült Államok egykor termékeny középnyugati területein. Minden, a csapás elleni próbálkozás kudarcot vallott.
A kukorica- és szójatermelők szövetsége az amerikai kormányhoz és a Klímaszövetséghez fordult, segítsenek végre, különben nagyon sok ember számára túl késő lesz. Környezetvédők rámutatnak, hogy ők már évtizedekkel korábban figyelmeztettek az ilyen katasztrófákra.”

Részlet az Agricultural Review 2026. május 6-i számából

2026. május 6., szerda

Creek Road, a 69. számú főúttól nyugatra, Story City és Eagle Grove között, Amerikai Egyesült Államok

Kamala D. Harris, az Amerikai Egyesült Államok negyvenhetedik elnöke a kormányzati limuzin hátsó ülésén ült. Két órája voltak úton. A konvoj Iowa szövetségi állam mélyén, eldugott farmok között haladt. Harris mögött a bőrbevonatú ülésen két PR-tanácsadója, Phil Goldman és Chang Mai ült.

Az elnök asszony becsukta a szemét, de nem aludt. Gondolatban még egyszer végigment mindenen, amit az imént megbeszéltek, s közben akaratlanul is meghallotta a viccet, amelyet Goldman a kolléganőjének mesélt, suttogva ugyan, mégis elég hangosan.

– Ezt hallgasd meg, Chang, ez tényleg jó! Szóval az iowai farmer, olyan igazi jó paraszt, átmegy a szomszédjához. Bekopog az ajtón. Egy kisfiú nyit ajtót. – Helló, itthon vannak a szüleid? – kérdezi a farmer. – Nincsenek – feleli a kölyök. – Bementek a városba. – A fenébe! És a bátyád, Billy? – Ő is bement velük. – A fenébe! Akkor kivel tudok beszélni? Billy teherbe ejtette a lányomat, Rosie-t! – Teherbe ejtette? – feleli a kiskölyök.
– Hát, a tenyészbikánknál ötszáz dollárt szokott kérni apám.
A kandisznónknál emsénként hetvenötöt. De hogy Billyt hogy számolja, arról sajnos fogalmam sincs.

Phil vicce jellegzetes iowai farmervicc volt, hasonló azokhoz, amilyeneket minden országban mesélnek a németek a kelet-frízek, a torinóiak és milánóiak pedig a dél-olaszországiak állítólagos butaságáról.

Idióta és leereszkedő, gondolta Kamala Harris, de elfojtotta a késztetést, hogy hangosan is mondjon rá valamit. A két PR-asszisztense közül Chang Mait mindig is kedvelte, Phil viszont soha nem nyerte el a rokonszenvét, éppen ezért nagy gondot fordított rá, hogy mindig igazságos legyen velük.

Később azért majd vált néhány szólt Goldmannal. Feltéve, hogy addigra nem felejti el az egészet.

Chang Mai és Phil Goldman jó emberek voltak, mint a többiek is, az egész csapat. Nagyon fiatalok, nagyon okosak, marketinget, jogot, nyelveket és még ki tudja mi mindent tanultak a Yale-en és a Harvardon. Chang ráadásul kínaiul is tudott, ami manapság nagyon hasznos volt, Phil pedig eredetiben olvasta Tolsztojt és Lermontovot. Elit családokból származtak, elit képzést tudtak maguk mögött, és tipikus nagyvárosiak voltak – az életüket fényévek választották el a traktoron ülő kukoricatermesztő farmerekétől.

Phil Goldman magas volt, szikár, a bőre hófehér, a haja vörös. A karórája olyan lapos volt, mint egy pénzérme, és Kamala Harris körülbelül egy munkás kétévi bérének megfelelőre becsülte az értékét. Az öltönyei is nagyon drágák voltak, mégis idétlenül lógtak csontos testén. Amikor nevetett – ami elég ritkán fordult elő –, úgy hangzott, mintha félrenyelt volna.

Chang Mai a tökéletes ellentéte volt: kicsi, finom alkatú, elegáns, aki azzal a különleges képességgel bírt, hogy kevesebb helyre volt szüksége, mint amekkora volt. Amikor Phil és Chang is az elnökasszonnyal utazott a limuzinban, mert még meg kellett beszélniük valamit, Chang Mainak sikerült a fizika minden törvényét legyőzve olyan apróra összehúznia magát a hátsó ülésen, hogy úgy hatott, mintha a kocsiban több hely lenne úgy, hogy benne ül, mint amennyi nélküle lenne.

Nem mintha helyszűkében lettek volna. Az elnöki limuzin méretei egy táncteremhez közelítettek.

A „szörny”, ahogyan házon belül emlegették a járművet, több mint tizenegy tonnát nyomott, kilenc méter hosszú volt és tizenhárom centi vastag acélból, aramidból és kevlárból készült páncélzat borította. Ezerkétszáz lóerős vagy nyolcszáz kilowattos jármű, amelyet Kamala Harris kifejezett kívánságára hibridtechnológiával szereltek fel, így rövidebb távokat tisztán elektromos meghajtással is teljesíteni tudott. Vegyi támadás esetére saját oxigénellátó rendszerrel rendelkezett. A gumijai golyóálló run-flat gumik voltak. Az amerikai számvevőszék szerint a „szörny” költségei 2 554 795,37 dollárra rúgtak.

A leválasztott vezetőülés mögött, a tulajdonképpeni utasrészben nem is egy, hanem mindjárt három kényelmes, fekete borjúbőrrel bevont üléssort helyeztek el. Az elnökasszony – biztonsági okokból – az első sorban ült.

Az Air Force One-nal repültek Des Moines-ig, onnan autós konvojjal jöttek tovább. Az Interstate 35-ről lekanyarodtak nyugat felé, elhaladtak Story City mellett, és már Eagle Grove közelében jártak. Nemsokára célhoz érnek.

A konvoj nyolc járműből állt. Elöl a titkosszolgálat hatalmas SUV-ja, mögötte az elnöki limuzin, utána a biztonsági szolgálat további két SUV-ja haladt. Kissé lemaradva követte őket a négy kiválasztott tévécsatorna közvetítőkocsija, amelyek elviszik majd az egész világba a mai esemény hírét.

Ami remélhetőleg nagy feltűnést kelt majd – és feléleszti a reményeket.

Nem szokványos sajtókonferenciára készültek. Ez a nap, a tervezett bemutatóval, valami nagyszerű dolog kezdete kell legyen.

Kamala Harris egy igazi szenzációt tartogatott a tarsolyában.

Megnyomta a járművön belüli beszélőrendszer gombját, és előreszólt a sofőrnek.

– Milyen messze vagyunk még a farmtól, Peter?

– Szűk tíz percre, asszonyom.

Az elnökasszony hátradőlt, és kinézett az ablakon. Kiszáradt földek. Halott kukoricaültetvények. Centiméter vastagságú por borít mindent. Itt-ott egy „eladó” tábla a farmok bejáratánál.

A középnyugati Iowa korábban „Amerika kenyérkosara” volt, kukorica- és szójatermelő gazdák földje, akiknek többsége negyedik-ötödik generációs bevándorló volt Skandináviából és elsősorban Németországból. Termékeny föld, ahol az időjárás a vetésnek és az aratásnak egyaránt kedvező – volt.

Aztán az 1930-as években, a máig legkeményebb gazdasági válság idején, amikor a szomszédos Kansasban és Oklahomában a porviharok a termőföld nagy részét sivataggá tették, Iowa sorsa is rosszra fordult – és már akkor is az ember idézte elő a katasztrófát. Szántófölddé változtatták a prériket, felszántották a füves talajt, de a mély fűgyökerek nélkül a szél az első aszálynál elfújta a termékeny felső réteget. A következmény: három és félmillió elszegényedett ember exodusa.

Mégsem tanultak belőle semmit. Amíg aztán 2022-ben a klíma itt is felborult. Heves homokviharok, kontrollálhatatlanná vált tüzek, áradások voltak a klímaváltozás következményei, és amikor az ember végre azt hitte a legrosszabbon talán már túljutott, a semmiből felbukkantak a sáskarajok, és rázúdultak a még megmaradt termőföldekre.

Kamala Harris tabletjén az anyagot lapozgatta, amelyet a sajtóosztály állított össze neki. A farmerek háromnegyede feladta, elhagyta a földjét és a házát, és lakókocsiparkokba húzódott.

A családnak, amelyet most meglátogatni készültek, Iwersen volt a neve. A PR-csapat választotta ki Iwersenéket, mert ők még nem adták fel, szívósan küzdöttek a túlélésért. Marie és Martin Iwersen, öt gyermek, a dédszülők Németországból vándoroltak be, a farm és a föld családi tulajdonban van, olvasta az elnökasszony.

– Megérkeztünk, asszonyom – hallotta Peter, a sofőr rokonszenves basszus hangját. – Itt van előttünk a farm.

A konvoj bekanyarodott a házhoz vezető bekötőútra. A lakóépület egy széles domb tetején állt, nagy, masszív ház kövezett alappal és fából készült homlokzattal, nyeregtetővel. Mellette két fészer állt, az egyiket pirosra, a másikat sárgára festették. Előttük nagy víztározó medence húzódott, vastag gumicső vezetett ki belőle. Tyúkól, kutyakennel, középen egy nagy szilfa, a koronája friss zölden csillog.

Az épületek az egyik oldalon nyitott négyszöget alkottak.
A nyitott oldal messzenyúló földekre engedett szabad pillantást – de a földek most kopárak és csontszárazak voltak.

A lakóház előtt szépen felsorakozva állt az Iwersen család.
A farmer, magas és komoly, a kimerültnek tűnő felesége, aztán az öt gyerek szépen sorba állítva, mint az orgonasípok, mindegyik egyforma szőke. A gyerekek izgatottnak tűntek. Én is izgatott lennék, ha hirtelen ekkora invázió zúdulna az otthonomra, gondolta az elnökasszony.

A gyerekek tökéletesek voltak.

A szülők tökéletesek voltak.

Az egész hely tökéletes volt.

Most már csak a technikának kellett működnie – mert az elnökasszony egy forradalmi, új technológiát akart bemutatni, az Egyesült Államok legjobb laboratóriumainak legjobb kutatói által kifejlesztett technológiát, amely segíteni fog enyhíteni a klímaváltozás okozta károkon. Egy technológiát, amely megmentheti az emberiséget.

Van remény – ez lesz a politikai üzenet a televíziók képernyőjén.

A főprogramozók, a mérnökök, a tudósok mindannyian letették a nagyesküt, hogy semmi sem sikerülhet félre, egyáltalán semmi, és hogy mindent százszor, sőt ezerszer átszámoltak és kipróbáltak.

A felhő olyan biztonságos, mintha személyesen Isten felügyelte volna a teszteket. Megérett a sorozatgyártásra.

– Nos, akkor Önökre bízom magam, mondta az elnökasszony. És a felhőre.

Mert ez volt az a technológia, amelyet itt ma, a derék Iwersen család farmján bemutatni készültek: egy felhő.

Egy mikrodrónokból álló, mesterséges részecskefelhő prototípusa. Sokmillió mikrodrón, mindegyik körülbelül akkora, mint egy házilégy, csak éppen ezerszer akkora súlyú. Egy házilégy körülbelül három milligramm. Egy drón súlya 3,1492 gramm.
A Dragon Flies, a „sárkánylegyek”, ahogyan nevezték őket, persze még így sem voltak éppen nehézsúlyúak – háromszáztizenhét példányra volt szükség belőlük, hogy egyáltalán az egy kilogrammot elérjék.

A találmány egy kaliforniai start-up műve volt. A Cloud Unlimited négy tehetséges mérnök vállalkozása volt, akik La Cañada Flintridge-ben ismerkedtek meg, amikor a Jet Propulsion Lab munkatársaiként űrszondákat terveztek a NASA-nak. Ott született meg bennük egy este, nem kis mennyiségű sör és Bourbon elfogyasztása után a bionikus meghajtású mikrodrónfelhő ötlete az állatvilágból másolva. A négy ember mindegyike zseni volt a maga területén, társadalmilag pedig tökéletesen kívülálló, és képtelen a beilleszkedésre. Egyikük kisfiú korában olyan okokból, amelyeket csak ő maga ismert, molyokat és szitakötőket tenyésztett – ez adta az ötletet.

Ami a repülőművészetet illeti, a rovarok között a szitakötők a sztárok. A legszebb gyilkosok, a rovarvilág akrobatái. Mindkét szárnypárjukat két izom mozgatja, a párok azonban nem szinkronban, hanem egymástól függetlenül dolgoznak. A szitakötők óránként ötven kilométeres sebességet képesek elérni, röptükben kapják el a zsákmányrovarokat, képesek megállni a levegőben, és szinte minden irányba el tudnak indulni.

Csodálatos rovarok – és pontosan ezért olyan nehéz mesterségesen leutánozni őket.

A Cloud Unlimited sodrott nanoszálakból álló elasztomerekből készített mesterséges izmokkal és elektromágneses impulzusra aktiválódó elektródákkal oldotta meg a problémát. Az apró mesterséges izmok remek teljesítőképességet értek el, és a saját súlyuk ezerszeresét is meg tudták emelni. A drónok a szárnyukba és a testükbe épített apró napelemekből vették az energiát. A mikrolencsékkel kiegészített hat fotoaktív réteg optimálisan ki tudta használni a nap fényspektrumát. Minden réteg más hullámhosszot alakított át árammá. Az összes réteg együtt nyolcvannyolc százalékos hatásfokot tudott elérni.

Az első mikroszitakötőket aztán még sok további példány követte. Közben az Egyesült Államok kormánya is érdeklődni kezdett a technológia iránt, s felfigyeltek rá a G3 szuperhatalmak ügynökei is, akik az egész világon új ötletek és találmányok után kutattak. A legjobban a Fokváros által újonnan alapított, világszerte tevékenykedő Food Security Patrol, a különleges élelmezésbiztonsági rendőrség érdeklődött iránta, amelynek a feladata a nagy mezőgazdasági területek védelme volt.

A Cloud Limited anyagi gondjai pedig hirtelen megszűntek – mi több, dollármilliók áramlottak a kis céghez. Nevada sivatagában gyártócsarnokok épültek CE-miniatűr-marógépekkel, 3D nyomtatókkal, tömegtermeléssel. A laboratóriumokban egyre jobbá és jobbá alakították, és hatalmas mennyiségben állították elő a szitakötőket – sok-sok millió szitakötőt.

A valódi szitakötők magányos rovarok, nem rajban élnek. Mesterséges testvéreiket azonban kimondottan társas lényeknek szánták. A cél az volt, hogy felhővé álljanak össze.

A mikrodrónok feladata egyrészt az lesz, hogy árnyékot biztosítsanak azoknak a termőterületeknek, amelyeket másként elégetne a nap, másfelől pedig fékezzék a sáskajárásokat úgy, hogy a sáskákat imitálva befolyásolják azok rajszintű viselkedését. Kísérletek egész sorával bizonyították, hogy a sáskák a saját fajtájuknak hiszik a drónokat. Egész sáskarajokat lehetett így eltéríteni, és vissza lehetett fordítani azokat a bonyolult viselkedési folyamatokat, amelyek az ártalmatlan sáskaegyedekből kontrollálhatatlan, pusztító, óriási rajokat formáltak.

Ennek a felhőnek a prototípusát mutatja be a mai napon a derék Iwersen család farmján személyesen az elnök asszony, élőben közvetítve a szenzációt a nagyvilágba.

Egy üzenetet.

A „szörny” ajtaja olyan nehéz volt, hogy az elnök asszony belülről ki sem tudta nyitni. A biztonsági szolgálat két embere sietett oda, és segítette ki Kamala Harrist az autóból.

Az elnök asszony rájuk mosolygott. Hatvanegy évével még mindig vonzó, csinos, ápolt jelenség volt. Azután az Iwersen családhoz lépett, és sorra mindenkivel kezet fogott a családfőtől a legkisebb gyerekig bezárólag, utána pedig az ideiglenesen kialakított emelvény felé indult, amelyen a díszvendégek ültek: ENSZ-képviselők, a különböző mezőgazdasági szövetségek képviselői, és a Cloud Unlimited négy mérnöke családostul.

A tribün mellett klimatizált, duplafalú sátor állt, zsúfolásig tömve számítógépekkel és monitorokkal: a drónfelhő irányítóközpontja. A legfőbb fejlesztő, dr. dr. Maxim Blaschek professzor, egykori NASA-munkatárs, jelenleg a Food Security Patrol műszaki igazgatója, fel-alá járkált a monitorok előtt ülő kollégái között. Ragyogott az arca. Kétpercenként levette a szemüvegét, mellzsebéből zsebkendőt húzott elő, és megtisztogatta a lencséket.

A tévések már az előző nap felállították a kamerákat szemben az emelvénnyel, hogy teljesen be tudják majd fogni a területet, ahol a felhő felszáll. Most ők is mind elfoglalták a helyüket.

Kamala Harris felment a tribünre vezető keskeny lépcsőn. Kissé kényelmetlenül érezte magát a magasban, de nem mutatta. Jobbra-balra mosolygott, aztán a szónoki pulthoz lépett. Phil és Chang a tévések mellett állt, Phil eltúlzott mozdulatokkal mutogatott felvágós órájára.

Én is tudom, hogy ideje kezdenünk, gondolta Kamala Harris. Megkocogtatta a pulton álló mikrofont. Be volt kapcsolva.

– Kedves vendégeink, kedves nézők, kedves Iwersen család! Ez a hely, ez a farm – egyszerűen gyönyörű! Sajnos az ok, amely idehozott bennünket, már kevésbé örvendetes, mégis nagyon fontos. Mert ma történelmi napot írunk…

Egy pillanatra szünetet tartott. A nézők némán várakoztak.

– Büszke vagyok rá, hogy én nyithatom meg ezt a mai bemutatót, és máris továbbadom a szót Blaschek professzornak, aki a csapatával kifejlesztette ezt az új technológiát. Csak egy személyes megjegyzést engedjenek még meg nekem: boldog vagyok és büszke. Igen, büszke vagyok erre a napra, erre a pillanatra, és csodálattal tekintek azoknak a mérnököknek és programozóknak a teljesítményére, akik kigondolták és megvalósították ezt a forradalmi technikát. Elsősorban azonban annak örülök, hogy a G3 szövetségből kinőtt új Klímaszövetségünk végre sikereket ér el. Ma megmutatjuk, hogy tanultunk a múltból. Tovább fogunk harcolni az emberiség által okozott klímakatasztrófa ellen intelligenciával, tanulással, tetterővel és bátorsággal. Ahogyan az Iwersen család is teszi, akiknél ma itt vendégeskedhetünk. Ezzel át is adom a szót Blaschek professzornak.

Csend. Blaschek a sátor előtt állt. Kis mikrofon volt a kezében. Kissé kongó hangon beszélt, de nem húzta hosszas bevezetéssel az időt. A tévékamerák mind felé fordultak.

– Köszönöm, elnök asszony. Tisztelt vendégeink, megkérem önöket, pillantsanak nyugat felé, az innen körülbelül ötszáz méterre elterülő földek felé. Ott láthatnak – körülbelül ott, amerre mutatok – egy felhőt felemelkedni. Egy felhőt, amelyet mi helyeztünk oda. Nem igazi felhő, hanem mikrodrónokból áll…

A mezők fölött valóban ezüstös, fátyolszerű jelenség rajzolódott ki, és emelkedett egyre feljebb.

– A drónok bionikusak, a természet adta hozzájuk a mintát, jelen esetben a rovarok. Egyik drón sem nagyobb egy légynél.
– Blaschek levette a szemüvegét, körülményesen megtisztogatta, aztán visszatette a szemüvegtörlőt a bal mellzsebébe. – A start pillanatában a felhő mérete körülbelül százszor száz méter. A felhő mindjárt forogni kezd, hogy minden drón feltölthesse magát. Olyan lesz a látvány, mintha egy lebegő fal emelkedne az ég felé – elismerem, kissé fenyegetőnek is tűnhet, pedig teljességgel veszélytelen. Minden biztonsági intézkedést megtettünk…

A földek fölött ezüstösen csillogó fal emelkedett fel, s lebegett gigantikus sárkányként a levegőben. Sárkányként, amely egyre gyorsabban növekedett. Az operatőrök elragadtatva követték a mozgását.

– A drónfelhők, ha majd sorozatban fogjuk gyártani őket, eső kibocsátására ösztönözhetik a felhőket. Napokon, sőt, heteken át képesek árnyékot adva lebegni az égen, önmagukat látva el energiával, és közben a rovarrajoktól is megvédenek. Más szavakkal akár sáskaelhárításnak is nevezhetnénk őket. Amint azt ma látni fogják, ezzel véget ér a sáskajárások hosszú sora, a csapásoké, amelyek a bibliai idők óta kísérik az emberiséget. Most, amikor az általános helyzet amúgy is feszült, mindenképpen ellenőrzésünk alá kell vonnunk ezeket a csapásokat. Amit itt ma látni fognak, az az antibiotikum feltalálásával egyenértékű! Hadd szóljak néhány szót a programozásról is. A programozás a lehető legegyszerűbb. Emergens viselkedésre programoztuk a felhőt. Hogy ez mit jelent? Elmagyarázom. A természetben sok raj viselkedik emergens módon. Az egyén nem tudja, hogy a raj létezik, és neki is abban kell léteznie. Ennek egyáltalán nincs tudatában. Csak egyetlen, minimális követelménynek kell eleget tennie: hogy tartsa a távolságot a szomszédos egyedtől, és tartsa a magasságot. A raj képe ennek a sok-sok, viszonylag egyszerű egyéni döntésnek az eredményeképpen alakul ki – már ha egyáltalán beszélhetünk döntésekről ebben az esetben. Az emergens rendszerek ezért nagyon stabilak.

A professzor kis szünetet tartott, levette a szemüvegét, megtisztogatta, aztán újra feltette. A fal most kissé összehúzódott, és a földek fölött lebegve a nézők felé tartott.

– A felhő kétszáz méternyire fog megközelíteni bennünket, de annál közelebb nem jön. A repülőgépekkel, helikopterekkel ütközés, az országutak feletti balesetek veszélyét teljes mértékben kiiktattuk, mert ha a vezérjel, amelyet harminc másodpercenként bocsátunk ki csak egyetlen egyszer is kimarad, a raj azonnal leszáll a földre. Ha bárki megpróbálná manipulálni a programunkat, azt tapasztalná, hogy az emergens programozás ezt lehetetlenné teszi. A támadónak ugyanis egyszerre körülbelül hatmillió drónt kellene meghekkelnie, amihez a leggyorsabb számítógépeknek is két évre lenne szükségük…

Szemüveg le, tisztogatás.

– Ez a programozás támadhatatlan. Azért volt ez nagyon fontos, mert meg akartuk adni az embereknek az érzést, hogy…

Az érzés, amit meg akartak adni kimondatlanul maradt, vagy legalábbis senki nem hallotta – mivel Blaschek professzor hangja elhallgatott. A generátorok mély zümmögése is megszűnt, és a vezérlősátorban elsötétültek a képernyők.

Mintha egy pillanatra megállt volna az idő.

A sátorból izgatott hangok hallatszottak. Az egyik technikus futva közeledett, és idegesen szaladt tovább a kábelkötegek mentén.

Mintha hirtelen megemelkedett volna a hőmérséklet. A szántóföld fölött lebegő felhő hatalmas, csillogó golyóbissá alakult át, aztán egyre nagyobb lett, és egyre közelebb jött.

És mindannyian, Blaschek professzor, a meghívott agrárkamarai képviselők, a négy tévétársaság újságírói, az operatőrök, az Iwersen szülők és gyerekek, és Kamala Harris, az Egyesült Államok elnöke – mindenki a felhőt bámulta megbabonázva.

A felhőt, ami egyre sűrűbbre húzódott össze.

Ami egyre sötétebb lett.

És ami most már nagyon gyorsan közeledett.

2026. május 6. szerda

Az Iwersen család birtoka, Creek Road, Iowa, Egyesült Államok

Kamala Harris immár pontosan négyszázhetvenöt napja volt az Egyesült Államok elnöke, az első nő ezen a poszton, s egyidejűleg az első elnök, aki ilyen radikális újrakezdést kockáztatott meg.

Harris komolyan gondolta a másfél éve, a Capitolium-dombon elmondott beiktatási beszédében kihirdetett intézkedéseket.
Az Egyesült Államok már a Klímaszövetség tagja volt, Oroszország és Kína mellett.

A három szuperhatalom a világ megmentését tűzte ki legfőbb céljául. A klímakatasztrófa elhárítását minden lehetséges eszközzel. A népek fegyverkezése érjen véget, az egyes országokban robbanásszerű népességnövekedést állítsák meg.

Gigantikus feladat volt, amit a három szuperhatalom állított maga elé – sok tisztázatlan kérdéssel. Kamala Harris számára ez élete projektje volt – még az elnökségénél is fontosabb. És ezen a napon egy technológiai forradalmat akart bemutatni – a Klímaszövetség új tudományos részlegének első eredményét.

Ezért örült annyira ennek a napnak, ennek az eseménynek. Végre valami egészen más, gondolta.

A változatosság azonban nem olyan lett, amilyennek az elnökasszony remélte.

A felhő fegyverré vált.

Senki nem volt felkészülve rá. Sem az újonnan alapított Food Security Patrol technikusai, sem a titkosszolgálat emberei, minden kiképzésükkel és tapasztalatukkal.

Az Egyesült Államok titkosszolgálatának története kicsiben kezdődött. 1865 júliusában hívták életre, eredetileg csak azzal a céllal, hogy elkapjanak két, főként New Yorkban tevékenykedő szicíliai pénzhamisítót. A két úr azonban ennél sokkal szélesebb palettán tevékenykedett: a „Farkas” néven is ismert, a Black Hand Ganget megalapító Ignazio Saietta, és Vito Cascio Ferro emberrablással, gyilkossággal, zsarolással, gyújtogatással és az áldozatai feldarabolásával is foglalkozott.

A titkosszolgálat kezdetben a Pénzügyminisztérium egyik alosztálya volt, hamarosan azonban egy új feladatot is kapott: a Ku-Klux-Klan szétzúzását. Végül pedig a titkosszolgálatra ruházták az ország legfontosabb személyiségei, az elnök, az alelnök, és családjaik védelmét. Most pedig az elnök asszonyt kellett megvédeniük.

Tizenhat ügynökük tartott a konvojjal, negyven további emberük pedig már két napja a farmon tartózkodott, figyelték a környéket, benéztek minden zugba, három megfigyelő-gyűrűt vontak a lakóház köré. El lehetett mondani, hogy mindenre felkészültek.

Csak arra nem, ami most történt.

A felhő, egy apró, zümmögő repülő testekből álló, egy kétemeletes ház méretét felöltő, fekete és sötétkék színben játszó tömörülés, nyílegyenesen feléjük tartott a földek felett.

A sátor mellett teljesen összezavarodva és kétségbeesve álltak a mérnökök, a technikusok, a Food Security Patrol tudósai. Látszott, ahogyan hevesen gesztikulálnak, mintha ordítoztak volna egymással, a döbbenet pantomimját játszva, de a hangjukat nem lehetett hallani – azt már teljesen elnyomta a felhő zümmögése. Bent a sátorban néhányan még mindig az elsötétült képernyők előtt ültek, és kitartóan csapkodták a billentyűzetet maguk előtt.

A fekete golyóbis mintha lüktetett volna. Egyenesen az emelvény felé tartott, ahol a két tucat díszvendég ült. Néhányan már felugrottak, de a többiek még kővé dermedve, tágra nyílt szemmel ültek a helyükön az összecsukható faszékeken.

És a lüktető felhő egyenesen Kamala Harris, az Egyesült Államok negyvenhetedik elnöke felé tartott.

– Figyelem, Topspin, evakuálni Grand Slamet! Azonnal!
– üvöltötte el a parancsot a titkosszolgálat parancsnoka, és három-négy embere már száguldott is dübörögve felfelé a keskeny fémlépcsőn.

A pulzáló felhő úgy ereszkedett le a tribünre, mint a fák csúcsára vagy a tetőkre leszálló darázsraj. 17 958 kilogramm összsúlyú mikrodrón. Mintha földcsuszamlás történt volna, sötét takaró borította be az állványzatot.

Gerendák ugrottak ki a helyükről, támoszlopok görbültek el, és dőltek ki, majd a zümmögés által teljesen elnyomott robajjal maga a tribün is egyszerűen feldőlt, nagy csörömpöléssel borult hátrafelé, és a mesterséges raj sokmillió egyede maga alá temette a vendégekkel, közöttük az elnök asszonnyal együtt.

Zavarodottság, üvöltések, pánik. Sok biztonsági ember fegyvert rántott – de kire, mire lőjenek? Néhányan belevetették magukat a fekete tömegbe, csapkodva igyekeztek utat vágni maguknak a zümmögő, süvítő kavargásban, abban a reményben, hogy az elgörbült fémalkatrészek és mikrodrónok alól kihúzhatnak egy vendéget megragadva a karját vagy a lábát.

Ami kilátástalan volt.

Phil Goldman már akkor kereket oldott, amikor a raj közeledni kezdett. Nyüszítve kuporgott a lakóház fala mellett. Chang Mai továbbra is ugyanott állt ahol addig, és pontosan ugyanúgy ahogy addig – csak most krétafehér arccal.

Martin Iwersen, a farmer is alig mozdult. A többiekkel ellentétben azonban ő gondolkodott, méghozzá gyorsan és gyakorlatiasan. És amikor megtalálta a megoldást, odakiáltott valamit a legidősebb fiának és a nagylányának, berohant a csűrbe, és nem sokkal később egy tömlővel a kezében jött elő. Nem kerti locsolócső volt, hanem a földekre szánt, negyvennyolc milliméter belső átmérőjű, huszonnégy bar nyomással működő tömlő – elég erős ahhoz, hogy egy nagyobb tüzet is kioltson.

Aztán a nagy, erős vízsugarat egyenesen a rajra irányította.
A kamerák pedig mindent felvettek.

Most másféle képek járják majd be a világot.

2026. május 6., szerda

Mumbai, India

A szűk mellékutca a Shahid Bhagat Singh Roadról ágazik le Mumbai, az egykori Bombay Colaba nevű városrészében.
Az idő lassan éjfélre jár, az utca sötét. Itt nincsenek utcai lámpák, működőek legalábbis biztosan nem.

A levegő nagyon meleg, és a tenger sójától ragacsos. Tízpercnyire van a Sassoon Duck kompkikötő. Égett papír, szemét, hagymától és kurkumától bűzlő konyhai kipárolgások szaga üli meg a levegőt – néhány étterem még nem kapcsolta ki a szellőzőberendezését.

Colaba annak a félszigetnek a déli csücskén fekszik, amelyen egykor a legendás Radzsa király erődöt építtetett a lagúnába – amelyből később a Mumbai nevű óriási szörny kinőtt. Colaba még mindig a város jobb, vagy legalábbis legdrágább negyedei közé tartozik. Időközben közel negyven millió ember él Mumbaiban – és szinte minden lakosa kétségbeesett, mert a legtöbb munkalehetőség megszűnt az elmúlt években, előbb
a szokatlanul erős monszunáradások, azután a pandémia, végül a recesszió következtében.

A Shahid Bhagat Singh Roadtól nincs messze a State Bank of India, és a híres India Kapuja, az ország egyik ismeretőjele is harminc perc alatt elérhető. Colabában kínaiak, amerikaiak és európaiak is viszonylag háborítatlanul járhatnak az utcán, mert a rendőrség gyakorlatilag elszigetelte a negyedet, botokkal tartva vissza az éhhalál küszöbén álló utcagyerekeket és koldusokat. Colaba zárt terület. Azoknak van fenntartva, akiknek még van pénzük.

A lakóház keskeny, modern, öt emelet magas. Bevakolt fal veszi körül. Az épület előtt fehér nyújtott limuzin áll, a mélygarázsban még két ugyanilyen jármű parkol.

A keskeny lakóház régebbi, kopottabb épületek között áll. Azoknak már bezárták az ajtajait, és leengedték a fémredőnyöket. Jobbra egy Mirages Textile Inc., balra egy Nariyal pani Smoothie Shop feliratú tábla olvasható. A keskeny lakóházban csak a földszinten, egy márványborítású hallban égnek a lámpák.

Ott, a hallban ül egy asztalnál az egyetlen biztonsági őr, kitalált vörös egyenruhát viselő idős ember, pompázatos, pödört végű bajusszal. A bajusz az ő nagy büszkesége. Krémekkel, óvatos formázással, fésűvel, különböző kis kefékkel és áhítatos odaadással ápolja. Előtte az asztalon egy kiterített zöld kendőn hosszú csövű Remington fekszik, egy ismétlőpuska öt tölténnyel.

De a fal és a harcias külsejű őr csak dekoráció – a világ egyetlen illetéktelen személye sem tudna belépni ebbe a házba.
Az alsó lakásokban időről időre megjelenő fény is távirányítással működtetett. Csak a legfelső, hatalmas tetőteraszos lakás lakott, s ott is csak egyetlen ember él a szolgájával.

Az ember a negyvenes évei elején járhat. Oxford-íróasztalánál ül a laptopja előtt, és különböző honlapokat pörget végig. Bő, fehér inget visel, jól illik dús, szinte fehér hajához. Makulátlan bőre barna, az arca jóképű, a profilja már-már nemesi.

A falon tervrajzok lógnak, építészek munkái. Hatalmas létesítményt ábrázolnak utakkal és vezetékekkel, két tucat épülettel. A Shah-Shanti-Ashramot, a gigantikus projektet, amelyet ez az ember építtet.

A férfi most a telefonhoz nyúl. A telefonhoz egy Wintec-Scrambler csatlakozik. Programozva van a szám, amit a férfi hív.

– Hogy van? Remek… Igen, én is így gondolom, szép volt… Igen, szép. Mint egy lila a Brahma-szútrából, egy isteni színjáték… Minden reakció egy irányba mutat… A pánik még több pánikot szül… Jobban nem is alakulhatna… Igen, én is így gondolom. Ez az általános következtetés. A dolog kisiklott az amerikaiak kezéből, már a saját technikájukat sem képesek uralni. Nagy tisztelettel adózom a munkájának, professzor. Most már tudjuk, milyen hihetetlen lehetőségeket rejt a kvantumtechnika. Ez a kis próbaüzem több mint meggyőző volt. Amint információhoz jutunk a vizsgálatokról, megbeszélhetjük a továbbiakat. Hogyan? Nagyon jó. Holnap újra hívom.

Azzal leteszi.

A férfi neve Amitav Rama Shah. A „milliók guruja”. Gazdag, sikeres, világméretű üzletei egyre terjeszkednek – és még tele van tervekkel.

Kilép a tetőteraszra, elnéz a sötétbe borult szomszéd házak felett. A ház úgy áll, hogy jó látási viszonyok között északkelet felé egészen Gharapuriig el lehet látni az Arab-tenger felett. Most azonban nincs odakint más, csak feketeség.

2026. május 6., szerda

világszerte

CNN-International

Breaking News

Drónbemutatóból horrorshow / A klíma védelmére szánt technológia az emberre támadt / A filmfelvételek bejárják a világot – annyian kattintanak rájuk, mint még soha / „Műszaki baleset” vagy merénylet Harris amerikai elnök ellen?

Világszerte nagy megrázkódtatást váltottak ki azok az élőben közvetített képsorok, amelyek egy messzi iowai farmon ma történteket mutatták be. A felvételeken egy „rendkívül sajnálatos műszaki baleset” látszik, hangzik a Fehér Ház hivatalos magyarázata.
A képeken láthatjuk, amint mikrodrónok egy újonnan kifejlesztett fajtája teljes összhangban emberekre „támad” és maga alá temeti őket. Az érintett személyek között volt az Egyesült Államok elnöke is.

Harris elnök asszony tizenegy további személlyel együtt megsérült. A sérülteket a Des Moines-i Broadlawns Medical Centerbe szállították, ahol az elnök asszonyt elsősegélyben részesítették, majd repülővel Washingtonba vitték.

Az állítólagos „műszaki hiba”  – a kételkedők merényletkísérletet emlegetnek – egy bemutató alatt történt, amelynek során éppen a klíma megmentésének egyik új eszközét, a drónfelhőt akarták bemutatni és tesztelni. A bemutató és a teszt azonban egyaránt teljes kudarccal zárult.

A drónfelhő először beomlasztott egy tribünt, majd maga alá temette a megtámadott embereket. A filmfelvételeken látható, hogy csak egy helybeli farmer bátor közbeavatkozásának köszönhető, hogy a tizenkét embert ki tudták menteni a rájuk nehezedő drónszőnyeg alól, s ezzel meg tudták menteni őket a megfulladástól. A farmer, mint a felvételeken is látszik, vízzel, egy magasnyomású tűzoltó tömlővel söpörte félre a drónokat.

Számos államfő kommentálta a történteket, szinte teljesen egyforma döbbenettel és mély sajnálattal. „Ms. Harris személyében erős szövetségesünk van a G3-ak között”, nyilatkozta Vlagyimir Putyin orosz elnök egy, az állami televízióban sugárzott sajtókonferencián. „Az orosz nép és az orosz kormány mielőbbi gyógyulást kíván neki”.

Kína államfője, Mr. Xi Jinping állásfoglalásában felajánlotta Kína segítségét „a történtek haladéktalan és maradéktalan tisztázásához”. Az ENSZ főtitkára, Angela Merkel „szörnyű balesetről” beszélt, „amelynek okait nemsokára megtudjuk”.

Prof. dr. dr. Maxim Blaschek, akinek csapata fejlesztette ki és programozta a technológiát, a világ egyik legtekintélyesebb tudósának számít a mesterséges intelligencia, a kinetika, a matematika és az informatika terén.

A szolgálatok kihallgatási jegyzőkönyve

sötétített csík

sötétített csík

Jóváhagyta: sötétített csík

KIZÁRÓLAG BELSŐ HASZNÁLATRA

A kihallgatott személy: Prof. dr. dr. Maxim Blaschek/Food Security Patrol

Kihallgató ügynök: sötétített csík

A kihallgatás ideje: 2026-05-08, 10:45 p. m.

Helyszín: Langley, VA

KIVONAT

Blaschek professzor: Nem tudom, mi történt. Egyszerűen nem tudom. Egyetlen általam ismert technológia, egyetlen számítógép, a világ egyetlen hálózata sem képes ekkora mennyiségű művelet végrehajtására… Olyan volt, mintha a fizika törvényei hirtelen érvényüket vesztették volna. Mintha elejtenénk egy almát és az felfelé repülne. Ellentmond minden tapasztalatnak, megérzésnek, ellentmond a gravitációnak, ellentmond a sok milliószor megerősített természeti törvényeknek. Ezt az ellentmondást meg kell fejtenem. Ez most a feladatom. Igen, és az Önöké is, természetesen. Hiszen mindannyian ugyanabban a cipőben járunk!

2026. május 6. szerda

A Klímaszövetség Főbiztosságának székhelye,

Cafeteria 17, nyugati szárny, Fokváros, Dél-Afrika

Thomas Pierpaoli a Klímaszövetség piramist utánzó főbiztossági épületének Cafeteria 17 nevet viselő kávézójában értesült a merényletről. A kávézóban még mindig érezhető volt a friss festék szaga. Az irodákba már beköltöztek, a csúcsmodern komplexumnak már csak a kevésbé fontos helyiségein dolgoztak még a munkások.

Pierpaoli éppen megrendelt egy könnyű vacsorát, egy sajtos-diós teljes kiőrlésű pirítóst, hozzá egy csésze teát. Ma sokáig kellett dolgoznia, de nem bánta. Előre örült a vacsorájának.

Az amerikai Közép-Nyugat és Dél-Afrika közötti időeltolódás hét óra. Fokvárosban este hét órára járt az idő. Fél óra telt el az iowai merénylet óta, amikor az első képek már bejárták a világot.

Thomas Pierpaoli ebben a percben még nem is sejthette, hogy a valahol az Egyesült Államok egyik isten háta mögötti farmján történt titokzatos események ki fogják robbantani jól elrendezett, kényelmes életéből. Ha ezen az estén valaki azt mondta volna neki, hogy ma egy nagyszabású összeesküvés vette kezdetét, és hogy nemsokára az ő vállát nyomja majd a világ sorsának terhe – csak barátságosan nevetett volna az abszurd állításon.

Thomas Pierpaoli az apró örömökben hitt. A rendbe tett pincében, a jó modorban, egy pohár vörösborban esténként, és hitt a nagy szerelemben is – utóbbiban azért csak biztos távolságból.

Ízlésesen berendezett lakásában egy kis Yamaha zongora állt, Pierpaoli ajándéka egy bizonyos Ariadna Ferrer Bayonne-nak, akiben élete szerelmét látta. Ajándékba adta a nőnek, amikor az beköltözött hozzá – csakhogy szűk egy évvel később Ariadna már ki is költözött, és eltűnt Pierpaoli életéből. Azóta némán állt a nagy fekete hangszer.

Amikor ez a történet elkezdődött, Thomas Pierpaoli negyvenkét éves volt, a Világ-újrarendezési Főbiztosság hivatalnoka, ahogyan a hivatalos és kissé merev megnevezés hangzott, az Agrárügyek/vizsgálati jelentések és konfliktusmegoldások osztályán. Diplomás biológus volt, középmagas, közepesen sportos, jóvágású, barátságos arccal, meleg szempárral. Lakásához egy kis tetőkert is tartozott, ahol újabban paradicsomot nevelt sikeresen, méghozzá bokros és száras formában is. Többféle fajtát is termesztett: Kumatót, Kalimbát, Green Zebrát, Laternchent. Mert a paradicsom Pierpaoli véleménye szerint csodálatos, lenyűgözően sokszínű növény volt, amelyet még nem tettek úgy tönkre, mint a banánt. Világszerte háromezer-egyszáz regisztrált paradicsomfajta létezett, és még legalább ennyi nem regisztrált, házi termesztésű. Pierpaoli azon dolgozott, hogy keresztezze a Tengerut és a Tanyát. Dél-Afrikában egyre rosszabbak lettek a klímafeltételek, Pierpaoli ezért egy kis üvegházat építtetett a tetőteraszára.

Szerette a jó, klasszikus öltönyöket, és az ingeit szerette a londoni Turnbull & Assernél vásárolni. A hobbija a paradicsomtenyésztés, a séta és a főzés volt.

Korábban tanulmányt publikált az ázsiai kakukkról, aztán az agrárbiológiára specializálódott, majd az ENSZ-nél eltöltött idő és néhány szerencsés ajánlás után a G3 Főbiztosságán kötött ki, ahogyan kezdetben hívták a szervezetet.

Itt, Fokvárostól kissé délre, Vredehoektől és Oranjezichttől nem messze működött a nagyhatalmú új államszövetség, a Klímaszövetség agytrösztje.

Már nem sokkal a G3 megalapítása után két állam is jelezte belépési szándékát: Izland és Dél-Afrika. A G3 szuperhatalmak számára ez kissé elsietettnek tűnt, mert előbb saját magukat akarták megszervezni. Ugyanakkor a leendő partnereket sem akarták elidegeníteni maguktól, így mindkét ország ideiglenes együttműködő státuszt kapott.

A G3-kormányok éppen alkalmas helyszínt kerestek fő székhelynek, egy semleges helyen fekvő, a saját területeiken kívül eső helyszínt, és a választásuk az újonnan jelentkező Dél-Afrika egy Fokvárostól nem messzi, sivatagi vidékére esett. Ezen a kopár síkságon épült fel nagyon rövid idő alatt a G3 Főbiztosság hatalmas piramist formázó épülete.

Az oldalak hossza kétszázharminc méter volt, a piramis magassága száznegyvenkilenc méter. A dél-afrikai piramis könnyű volt, állítható reflektoroknak köszönhetően átjárta a fény, a felszínét elegendő kollektorral látták el ahhoz, hogy könnyedén biztosítsa saját energiaellátását. A kiszolgáló intézmények, az energiatárolók és a víztározók a piramis belsejében kerültek elhelyezésre, az irodák kívül. Körülöttük melléképületek, lakónegyedek, éttermi negyed, sportlétesítmények és hatalmas parkok kerültek kiépítésre.

Ebben a piramisban dolgozott szűk egy éve Thomas Pierpaoli.

A munkája irigyelt munka volt, még ha csak kis fogaskerék volt is a nagy gépezetben. Pierpaoli útját néhai apjának egykori diáktársa, Bao Wenliang egyengette, így kapta meg az állást a Főbiztosságon.

Keskeny irodájában ült, mélyen az épület gyomrában, és odaadással hajolt a jelentések és szerződések fölé, körülötte viharos tengerként tomboltak a világ folyamatai, a változások, az új kezdeményezések és különböző új szövetségek, amelyek mind a világ megmentését voltak hivatva szolgálni, a számítások, a derű- és borúlátó jóslatok, a veszélyek és a nehézségek – ő pedig a részleteket tanulmányozta. Meggyőződéssel kötelezte el magát a világpolitika új iránya, a klímavédelem mellett, és szorgosan, tisztességgel végezte a munkáját. Néha egy-egy eredeti ötlettel is előállt, mint például az észak-kínai Csunan-régióbeli trágyázással, vagy a thaiföldi mikrofood termesztéssel kapcsolatban, s olyan események láncolatát indította el, amelyek valóban kedvező változásokat hoztak. Jelenleg éppen az európai (elsősorban a francia) sajttermelés átszervezési programján dolgozott. Thomas Pierpaoli értett a matematikához, jól meg tudott jegyezni számokat, és hitt a részletekben.

A pirítósból és teából álló könnyű vacsorájához egy sarokasztalhoz ült le a Cafeteria 17-ben, ahonnan nem láthatta a képernyő hírfolyamát, így bosszúsan összerezzent, amikor fölötte hirtelen elbődült a hetvenöt colos síkképernyős készülék, amelynek valaki feltekerte a hangerejét.

A kávézó kevés vendége mind a képernyőre nézett, néhányan talpra ugrottak, minden beszélgetés elnémult. A CNN adását megszakító legújabb hírt beolvasó riporter hangja mintha elcsuklott volna.

Ugyanazokat a képeket látták, amelyek ezen a napon több mint kétszázhúszmillió csatornán, netes közösségben, üzenetküldő csatornákon, médiumokban és a közösségi médiában rajzottak; a YouTube-on, az Instagramon, a Redditen, a Twitteren, a 4chanon, a Tumblren, a 8kunon, a Telegramon. A felvételek egy hét elteltével közel húszmillárd kattintással a legtöbbet nézett videókká váltak – játszi könnyedséggel megelőzve a Pinkfong együttes Baby Shark Dance című, számítógépes animációval készült videoklipjét.

Pierpaoli felállt és csak állt, ahogyan a Cafeteria 17 összes többi vendége, ahogyan a pincérnők és a szakácsok is csak álltak, néhányan némán, mások nyögve, de mindannyian teljes döbbenettel.

A riporter most azt mondta el, hol feküdt az elnök asszony, hogyan tápászkodott fel, hogyan mászott ki a romok alól sokkos állapotban – s hogyan parancsolt rá rögtön utána a biztonsági emberekre, hogy a többiekkel törődjenek. Az élő kép ezzel eltűnt, ismét a stúdiót mutatták.

Jónéhány felismeréssel szolgált a bejátszás, és egy nagy kérdést is felvetett, gondolta Pierpaoli.

Az első felismerés: az elnök asszony él. Ami jó.

A második, hogy ezzel a mai fellépésével hős lett, aki biztos lehet a második ciklusában, ez pedig jelentős hátszelet jelent a G3 államoknak.

A harmadik, hogy eddig ez a mikrodrón-technológia tűnt a legígéretesebbnek a sáskarajok gyors legyőzésére. Ez ugyan nem volt Pierpaoli szakterülete, de sokat olvasott róla. Olyan technológia volt, amely fontos volt az emberiség túléléséhez – a ma történtek azonban rossz fényt vetettek rá, és hiteltelenítették.

A nagy kérdés pedig, amely most felvetődött, úgy hangzott: ha valaki szándékosan hitelteleníteni akarta ezt a technológiát, vajon mi vezethette?

2. FEJEZET

A világ

„A fák szentségek. Aki szólni tud hozzájuk, aki meghallja őket, az megtudja az igazságot.”

Hermann Hesse

2027. február 2., kedd

Araucana-régió, Chile déli vidéke

Inarát különös zörej ébresztette fel – egy egyre erősödő zümmögés a sötétben. Kinyitotta a szemét.

A kunyhóban még sötét volt. A hajnal még nem érkezett el, a madarak még hallgattak. Talán még vissza tud aludni, gondolta elmosódóan. Megpróbál. Becsukta a szemét és érezte az ágy melegét, aztán meghallotta kishúga sírását és nyöszörgését. Lilen még csak egyéves volt, Inara azonban már nyolc, és néhány év múlva nem is kislány lesz már, hanem fiatal nő.

Négyesben éltek az egyszerű szalmatetővel fedett, döngölt agyagpadlós fakunyhóban: a szülők, a kicsi Lilen, és ő, Inara.
A nagylánynak, ahogyan anyja sokszor elismételte, mindenen rajta kellett tartania a szemét, vigyáznia kellett a kishúgára, segítenie a családnak és a törzsnek. Inara pedig nagyon igyekezett.

Ha az ember pehuenche volt, az erdő embere, sokat kellett tanulnia és sokat kellett tudnia. A törzsük számtalan nemzedék óta élt már Chile déli részén.

Inara sovány kislány volt a pehuenchék jellegzetes indián arcvonásaival, magas járomcsontokkal, hibátlan fogsorral és dús hajjal, amelyet általában két kékesfekete copfba fonva viselt. Inas volt és a korához képest magas. Jó úszó, aki nem félt a hegyi patak vad vizében sem. Ügyesen mászott, és a törzsbeli kislányok vezére lehetett volna, ha nem húzódott volna mindig félre egy kicsit, ő azonban ilyen volt: félénk és önfejű.

Hallotta, ahogy az anyjuk felül, átnyúl a kicsihez, magához veszi, és a mellére teszi. Nem sokkal később már hallatszott is a hang, ahogyan a kicsi mohón szopni kezdett.

A kunyhójuk – a ruka, ahogyan a pehuenchék nyelvén mondták – körülbelül tízszer öt méter alapterületű volt, és tartozott hozzá egy ajtó nélküli konyha is, az egyik falánál rézüsttel, amelyben a vizet melegítették a tűz fölött. Egy másik oldalkamra szolgált fürdőszobának, nagy lavórral a mosdáshoz és a mosáshoz. A fő helyiségben éltek, aludtak és ettek, és ott tárolták mindenüket, amijük csak volt, szép rendben feltornyozva az egyik fal előtt. Ott sorakoztak a télire eltett tartalékok is: agyagkorsókban liszt, fenyőtoboz, szárított hús, szárított gyümölcsök, bogyók, felakasztott fűszercsokrok. Itt tárolták a petróleummal megtöltött fémkannákat, szerszámokat, egy akkumulátort, fazekakat, köteleket, szögeket és tűket, kovaköveket, késeket, zsinórokat, gumimatracokat, hálókat.

A település alatti patak vize tisztán és hidegen csörgedezett.

A kunyhójuk az egyik legnagyobb a településen, mert Inara apja longko, azaz főnök. Inara nagyon büszke volt az apjára. Már az apjának az apja is főnök volt, és ha Inara fiúnak születik, a képességeivel ő is remélhette volna, hogy egyszer elnyeri ezt a tisztséget. Lányként persze nem lehetett főnök – a képességei pedig amúgy is más irányba vitték.

Lassan visszasiklott az álmok világába.

Inara álmodik.

Álmában hegyeket mászik meg, de ezek a hegyek ismeretlenek és kopárak. Utánuk széles, nyílt mezőre jut, ahol embereket lát. Odamegy hozzájuk – meg akarja kérdezni, hol is vannak egyáltalán. Megkönnyebbül, amikor látja, hogy az emberek az ő törzsükhöz tartoznak, és ott van az apja, a főnök is. De mindannyian elveszve nézelődnek, mintha olyan helyen lennének, amit nem ismernek. Egy gyerek odaszól egy másiknak: Nuke Mapu, Földanya mérges. Inara megriad. Hirtelen zúgás száll fel.

Erre felébredt. A zúgás az álma része volt - de valóság is. Mert ébredés után még mindig hallotta.

A G3 államok 2026-os statisztikai jelentése Latin-Amerika teljes területén összesen négyszáztizenhat bennszülött törzset sorol fel. Az egyik legnagyobb etnikumot, amely még a régi, hagyományos életmódját viszi tovább, a pehuenchék alkotják. Chile déli részén élnek, visszahúzódva a hegyi erdőkbe. Kis közösségekben, úgynevezett lofokban élnek. A legtöbb természeti népet nagyon keményen sújtotta a klímaváltozás. A természet ciklusokban zúdította rájuk az életmódjukat megnehezítő erdőtüzeket, aszályokat, árvizeket. Nem voltak tartalékaik, amelyekkel átvészelhették volna az ilyen katasztrófákat.

A Klímaszövetség igyekezett segíteni rajtuk és támogatni őket. Segélyszervezetek, ún. NGO-k tucatjait vonták be az együttműködésbe, de a munka nehéz volt, és gyakran félreértések miatt bukott el. Minden egyes természeti népnek megvolt a maga kultúrája, a maga életmódja. A pehuenchék például a mapuchék nagy népéhez tartoztak. A mapuchék három törzsre oszlottak: a tenger embereire, a folyók embereire, és az erdő embereire – utóbbiak voltak a pehuenchék. Az erdő mindennel ellátta őket, amire szükségük volt. Nem akartak és nem is tudtak volna átvenni egy új életmódot.

Inara hallgatózott. Mint minden pehuenche gyermek, ő is hangok és zörejek százait tudta könnyedén megkülönböztetni egymástól, az erdő hangjait, a reccsenéseket, a csipogásokat, horkanásokat, fújtatásokat. Több száz méterről is felismerte az állatok, a növények és a vizes helyek szagát. De ezt a mostani zümmögést nem ismerte. Ez nagynak és szürkének hangzott – mint egy felhő.

Inara ledobta magáról virágmintás takaróját, és kiugrott az ágyból. Pólóban és bugyiban aludt. Gyorsan beleugrott a szoknyájába, és kisietett a kunyhóból.

A település legtöbb férfi lakója már odakint állt, szorosan egymás mellett a kilátósziklán. Néhány gyerek, aki Inarához hasonlóan felriadt, tiszteletteljes távolságból figyelte őket.

Mindenki hallgatott. Az eget figyelték, amelyen szürke felhő látszott – de nem a szokásos felhő. Ez élő felhő volt. Úgy gördült, akár egy hatalmas henger. Inara még sosem látott ilyet. A felhő hosszan elterült, mintha az egész eget el akarta volna foglalni. Feltartóztathatatlan volt, egyre közelebb jött, és lassan leereszkedett a völgybe, a nagy pehuénfákra.

Alexander von Humboldt dél-amerikai utazásai során klasszifikálta az Araucaria araucanát. Gyönyörű fafajta, kissé hasonló az erdeifenyőhöz, de nagyobb annál, a törzse magasabb, a koronája terebélyesebb. A világ egyik legrégebbi facsaládja – egyes példányai akár kilencven méter magasra is megnőnek, és ezer, vagy akár kétezer évig is élnek.

A nőnemű Araucaria nagy tobozokat nevel – mindegyik kézilabda nagyságú, és több száz, ujjnyi vastagságú mag van benne. Ezek a magok alkották a pehuenchék fő táplálékát.

A törzsbeli férfiak és asszonyok összegyűjtötték a lehullott tobozokat, vagy a gyerekek szedték le lasszóval a fákról. Meghámozták a magokat, amelyeket agyagedényekben lehetett tárolni, és úgy lehetett megfőzni, mint a kis burgonyákat. Egész télen át elálltak, az ízük kellemes és lágy volt, a dióéhoz hasonló. Lisztet is lehetett őrölni belőlük.

Az óriási fáknak a kisebb ágait fűtésre használták a pehuenchék, a gyantát pedig építőanyagnak és gyógyszernek, vagy a szertartásaikhoz és rítusaikhoz.

Most pedig ott álltak a törzs férfi tagjai a kilátósziklán, és csak néztek lefelé, ahol a felhő beborította a völgyet. Néhány kisebb felhőfoszlány közelebb jött. Zörögve, lebegve leereszkedtek, és a pehuenchék megfogtak néhányat közülük. Ismerték a sáskákat, de ezek egészen másképp néztek ki. Nagyobbak voltak, erősebbek, mérgessárga színűek. A rajuk is sokkal nagyobb volt, mint a legnagyobb sáskaraj, amelyet valaha láttak.

Sokáig senki nem szólalt meg. Inara az álmára gondolt.

A nyugati időszámítás szerinti harmadik

évezred harmadik évtizedének első fele

Ha az ember a 2025. év világpolitikáját akarná leírni, a világot leginkább egy nagy bérházhoz kellene hasonlítania, amely már mindenhol beázott, repedezik, recseg-ropog. A pincében szivárognak a gázvezetékek, a földszinten vízkárok miatt nedvesedik a mennyezet, a lépcsőn életveszélyes a közlekedés.

A pusztulást megállítandó néhány bérlő átvette a ház igazgatását – a három szuperhatalom.

Ez volt a Klímaszövetség, kezdeti nevén a G3-ak születésének órája. 2025 elején történt. Oroszország, Kína és az Amerikai Egyesült Államok meglepetésszerűen közös irányban állapodott meg, és összehangolta világpolitikai céljait és intézkedéseit.

A nagy váltás oka a világ klímájának megváltozása volt.
Az ember okozta katasztrófa erdőtüzekhez, árvizekhez, rossz terméshez és sáskajárásokhoz vezetett; az óceánokat túlhalászták és megmérgezték, már semmit nem lehetett kinyerni belőlük. A tengerek áramlatrendszerei felborultak, ugyancsak végzetes hatást gyakorolva a Föld klímájára.

Mindezek következtében újra felbukkant az emberiségnek az a réme, amelyet már csaknem legyőzöttnek hittek – az éhínség. Az emberiség az éhségkatasztrófa határára sodródott. A szupermarketek polcai még többé-kevésbé tele voltak, bár itt-ott már fellépett hiány. Az államfők és a szakértők ismerték a valós helyzetet, de a kormányok csak diszkréten tárgyalták a témát, mert társadalmi elutasítástól, felvásárlási láztól, fosztogatásoktól, éhségharcoktól tartottak.

Ezért  – ismét csak diszkréten – világszerte kijelöltek olyan területeket, amelyek létfontosságúak voltak az emberiség élelmiszertermelésében és élelmiszerellátásában: ezek voltak az úgynevezett food-spot-ok. Ezeket a termőterületeket őrizték és védték. Az elmúlt évek kiesései után a tartalékok annyira összezsugorodtak, hogy ezekben a régiókban már egyetlen rossz termés is akár az emberiség teljes ellátási rendszerét bedönthette volna. Az ültetvényeket elsősorban a sáskák fenyegették, egy csapás, amelyet alig sikerült korlátok között tartani. A termés drónokkal történő leárnyékolásának ötletét az amerikai elnök asszony elleni merénylet után politikai és imázs okokból jegelték. A rovarokat újra a hagyományos eszközökkel igyekeztek féken tartani: mérgekkel, hormonokkal és megelőzéssel. Az ültetvényeket őrizték, és egy-egy sáskaraj kialakulását megpróbálták még csírájában elfojtani. Ez az „első csapás” döntő volt: ha a raj túl nagyra nőtt, az emberiség eszköztelen volt vele szemben.

Ez volt tehát a helyzet a Föld nevű bolygón, amikor a világpolitika új formája megszületett. Az új politika lényege az volt, hogy megoldást találjanak az egész bolygót érintő problémákra – egy olyan intézményt, amely az egész bolygóra kiterjedő döntéseket hozhatott.

Szövetségre léptek tehát ők hárman, a három szuperhatalom – a cselekvőképesség érdekében.

Idővel azonban világossá vált, hogy még a bolygó három legerősebb állama, vagy leegyszerűsítve, a ház legelkötelezettebb és leggazdagabb bérlői sem képesek egyedül megoldani a problémákat.

Be kellett vonniuk más országokat is. Ami éppen elég nehéz feladat volt.

A 2025 elején előállt brazíliai válság megmutatta, hogy még a legjobb szándékok is nagy kockázatot rejtenek. A szuperhatalmaknak akkoriban jó okuk volt úgy fellépni, ahogyan tették, hiszen az esőerdő megmentéséről volt szó. A G3-akat azonban csak egy hajszál választotta el a háborútól Brazília ellen. Kimondhatatlan szenvedés lett volna a következmény, és a világ többi része a G3-ak ellen fordult volna.

Az egyre sürgetőbb problémákat nem lehetett konfrontációval megoldani.

A három szuperhatalom ezzel politikai dilemma elé került – hiszen a Szövetség első pillére éppen a gyors cselekvőképesség volt. A második pillér azonban az együttműködés kellett legyen.

Az Egyesült Nemzetek Szervezete már létezett. A tiszteletre méltó szervezet működésének története azonban bebizonyította, hogy a minden tagot megillető szavazati jog megbénítja a cselekvőképességet.

A Klímaszövetséget szorította az idő, és teljesen új szervezeti formára volt szüksége.

Ezt az új szervezeti formát készült bemutatni Kamala Harris amerikai elnök a világ minden népének – meghívott vendégként az Egyesült Nemzetek Szervezetének plenáris ülése előtt, a New York-i First Avenue-n.

2027. április 19., hétfő

Four Seasons des Bergues szálloda, Genf

A Genfi-tó déli csücskénél álló Four Seasons des Bergues szálloda Salon du Lac nevet viselő konferenciatermében született meg mindössze három nap alatt, április 19. napjának reggele és április 21. napjának estéje között a 21. század útmutató jogi dokumentuma.

A világ huszonkilenc legjelentősebb alkotmányjogásza gyűlt itt össze a G3-ak meghívására, közöttük a legtekintélyesebb professzorok Angliából, Németországból, Chiléből, Tanzániából, Japánból, az Egyesült Államokból, Mexikóból, Dél-Afrikából és Oroszországból.

Az alkotmányjogászok a „filozófusok” a jogászok között.
A feladat, amelyet ennek a huszonegy férfinak és nyolc nőnek meg kellett oldania, valóban filozófiai dimenziójú volt. Kodifikálniuk kellett a bolygó védelmére megállapított jogi keretszabályokat. A jogászok nyelvén szólva „jogi köntösbe kellett öltöztetniük” a célkitűzéseket.

Franciaország már 2021-ben megtett egy fontos lépést: büntetendővé tette az „ökocídiumot”. Más országok is tanácskoztak hasonló intézkedésekről, Németországban például az Alkotmánybíróság 2021 áprilisában elégtelennek nyilvánította a klímavédelmi törvényt. A túlságosan is puha célok terhét a fiatalabb nemzedékeknek kellene viselni, állapították meg a bírák, s felhívták a törvényhozást, hogy javítsa ki, amit elhibázott. Egészében nézve azonban a kezdeményezések legtöbbje kifulladt, s vég nélküli viták labirintusába fúlt. Nagyon kicsi volt azoknak a politikusoknak és lobbistáknak
a száma, akik továbbra is elszántan küzdöttek az ügyért.

Most azonban másképpen volt.

Április 21. estéjére a dokumentum tartalmának alapvetése elkészült. Az alkotmányjogászok megfogalmazták, hogy a Föld bolygónak elvitathatatlan joga van a sértetlenséghez – és ez az egész teremtett világra érvényes. A „teremtett” szót mindenképpen nagyon nyitott és semmiképpen sem hitbéli kontextusban kell értelmezni, szögezték le. A károk, amelyeket az emberek okoztak a bolygónak, megteremtik a különleges védelmi intézkedések jogalapját. Kompromisszumokra és multilaterális tárgyalásokra nincs idő. Egy nem kötelező erejű ajánlás, például egy ENSZ-határozat, alkalmatlan a célok elérésére.

A jogászok azt is leírták, hogy ezekről a célokról nem lehet vitát nyitni, de a rendelkezések beépítését a hazai jogba a kormányokra bízzák. Az egyes országoknak törvénybe kell iktatniuk az új szabályokat. Ha nem teszik meg, nem számíthatnak jóindulatra és kíméletre. Ellenszolgáltatásként óriási mértékű pénzügyi segítség érkezik az országokba a Klímaszövetségtől.

A legjobb jogászok tehát öt napon át tanácskoztak, és végül egy egyszerű igazság megállapítására jutottak, amelyet minden pehuenche gyerek kicsi korától tudott: a természetet meg kell védeni. A cselekvés nemcsak tanácsos, hanem kötelesség.

A dokumentum a Természet jogainak chartája nevet kapta.

2027. szeptember 21., kedd

Az ENSZ közgyűlésének ülésterme, az ENSZ központja, 10017 East River, New York, Egyesült Államok

Az ember azóta beszél, amióta csak feltalálta a beszédet. Motyog és fabulál, esküdözik és gratulál, panaszkodik, parancsol, siránkozik, fenyegetőzik, dicsér és koldul – szegényes konyhákban ugyanúgy, mint királyi palotákban, kőkori tábortüzek mellett ugyanúgy, mint a hightech konferenciatermekben. Mégis, csak kevés hely bírt akkora jelentőséggel, mint ez: az Egyesült Nemzetek közgyűlésének ülésterme.

Mert aki itt beszél, az az egész világhoz szól.

2027. szeptemberének huszonegyedik napja keddre esett, és mind az ezernyolcszáz ülőhely foglalt volt. Az akkreditált újságírók is elfoglalták a helyüket. A százhúsz szinkrontolmács a karzaton álló kabinokban ült. A délelőtt elhangzó felszólalásokat a hat hivatalos nyelvre: arabra, kínaira, angolra, franciára, oroszra és spanyolra fogják fordítani. A szónok Kamala Harris, az Egyesült Államok elnöke lesz.

Egyetlen szék sem maradt üresen, egyetlen küldött sem akart lemaradni a műsorról.

Az amerikai elnök meghívással érkezett, vendégként, egy sokat és igen körülményesen vitatott, csak kivételes esetekben alkalmazható szabály alapján. Az Egyesült Államok ugyanis más államokkal együtt már másfél éve kilépett az ENSZ-ből – ami akkor nagy botrányt kavart, és elkeseredett vitákat váltott ki. Az üzenet félreérthetetlen volt: mi, az Amerikai Egyesült Államok, elveszítettük az intézménybe vetett bizalmunkat. A lépés sokakat sértett, és a sérelmek még mindig nem csitultak el.

Csakhogy a háborgók is kíváncsiak voltak.

A nap témája a bolygó minden lakóját, minden férfit és minden nőt érintett. Nem kevesebbről volt szó, mint a világ klímájának megmentéséről – és egyúttal a világ újrarendezéséről.

Pontosan tíz órakor Kamala Harris a híres szónoki pulthoz lépett, a sötétzöld márványból készült, két és fél tonna súlyú márványlap elé. Sötétszürke, könnyű gyapjúból készült hajszálcsíkos kosztümöt viselt, alatta krémszínű Chloé-selyemblúzt. A haját kontyba tűzte, és nagyon visszafogott sminket viselt, az egyetlen élénk szín az arcán a korallvörös, elegáns rúzsa volt.
A körömlakkról lemondott.

A teremben teljes nyugalom uralkodott. A legtöbb küldött arcán hűvös, kétkedő kifejezés ült. Elutasítás és távolságtartás ülte meg a levegőt.

Kamala Harris azonban felkészült a fogadtatásra. Kisimította maga előtt a papírjait, és beszélni kezdett.

A hangja kissé érdes volt.

Röviden köszönetet mondott a főtitkár asszonynak, amiért lehetőséget biztosított neki erre a fellépésre. Pontosan tudja, milyen szokatlan, hogy egy olyan politikus szólalhat fel, aki már nem tagja ennek a közösségnek. Ő azonban üzenetet hozott. És ez az üzenet fontosabb, mint a diplomáciai formaságok.

– Ezen a történelmi helyen ma egyetlen államfőt látnak maguk előtt – engem. A kép azonban bizonyos értelemben megtévesztő. Nem pusztán a saját országom nevében szólok ugyanis, nem csak az Amerikai Egyesült Államok képviseletében.
Az elmúlt hónapok alatt diszkréten tárgyaló, majd egységre jutó államok új szövetségének képviseletében állok önök előtt.
A résztvevő országok listáját egy kiegészítő közleményben hozzuk nyilvánosságra. Előbb azonban tudniuk kell, hölgyeim, és uraim, hogy a megállapodáshoz félretettük vagy tisztáztuk a nagy egész szempontjából kicsi nézeteltéréseinket, és Klímaszövetséggé alakultunk, mivel sürget az idő. Mától fogva kérem, így tekintsenek ránk: a Klímaszövetségként. Több ez, mint egyszerű név. Több, mint egy címke. Ez ajánlat. Ajánlat tőlünk – önöknek. Együttműködést szeretnénk kínálni önöknek és minden országban minden embernek, akit önök itt képviselnek. Az egész világot meg szeretnénk hívni, hogy csatlakozzon a Klímaszövetséghez. Ez a célja és értelme mai fellépésemnek.

Kamala Harris szünetet tartott, és körbehordozta a tekintetét az üléstermen. Az arcokon feszültség tükröződött, a többség még mindig elutasítóan figyelt.

– Most nyilván felteszik maguknak a kérdést: mi is ez a Klímaszövetség? Miben különbözik az ENSZ-től, ettől a tiszteletreméltó intézménytől, amely határozatok és protokollok egész sorát bocsátotta ki? Mi szükség egy Klímaszövetségre? Ezt a kérdést fogom most megválaszolni önöknek.

Kamala Harris mélyet lélegzett, aztán lassan kifújta a levegőt, és folytatta:

– Nem pusztán meg kell fékeznünk a klímaváltozást. Nem pusztán le kell lassítanunk, hanem vissza kell fordítanunk. És ennek az útnak nincs alternatívája. Mert különben, hölgyeim és uraim, a saját életünk alapjait romboljuk le. Legyen egy ország kicsi vagy nagy, tönkreteszi minden eljövendő nemzedékének jövőjét. Ennek a végzetes folyamatnak a visszafordításához cselekvőképes intézményekre van szükség. Hangsúlyozni szeretném, hogy nem más országok belügyeibe való beavatkozásról van szó. A Klímaszövetség csak olyan ügyekért száll síkra, amelyek a kitűzött cél eléréséhez fontosak. Csak három lényegi pontot tűztünk a zászlónkra…

Harris most felsorolta a három ismert célt. Beszélt a széndioxid-kibocsátás csökkentéséről, a tengerek kifosztásáról, a légszennyezésről. A második, mondta, a részben robbanásszerű népességnövekedés korlátok közé szorítása – természetesen csak ott, ahol már gondot okoz. Harmadik célként a radikális leszerelést jelölte meg. Az erőforrásokra, amelyeket a fegyverkezésre fordítanának, sokkal nagyobb és sürgősebb szükség van máshol ahhoz, hogy finanszírozzák a világ átépítését, és csökkentsék a gondokat.

– Mi azonban a magunk saját céljaihoz és mértékeinkhez mérjük magunkat – folytatta Harris. – Egyszóval: jó példával próbálunk elöljárni. A saját országainkban már most is átfogó intézkedéseket léptettünk életbe. Korlátozzuk a halászatot, megakadályozzuk az erdőtüzeket, védjük a mezőgazdasági területeket, csökkentjük a fogyasztást és a szennyezést. Ezenkívül erőteljesen – valóban erőteljesen! – invesztálunk a kutatásba és a tudományokba. Szerződéseket kötöttünk két állammal, amelyek elsőként jelezték együttműködési szándékukat. Izlandon és Dél-Afrikában, Fokváros közelében kutatási minisztériumot és infrastruktúrát építettünk fel. Mindezek az intézmények újak. Még elkövetünk hibákat, még gyűjtjük a tapasztalatokat. De már ráléptünk az útra – és úgy gondolom, jó úton járunk. Csakhogy egyedül nem tudunk továbblépni ezen az úton. Nem tudunk, és nem is akarunk! Ezért itt és most az együttműködésüket és a segítségüket kérem.

Kamala Harris kihúzta magát, fél lépést hátrált a szónoki pulttól. Az arca mozdulatlan volt, de a közeli szemlélő finom izzadtságréteget láthatott a homlokán.

Elérkezett a beszéde legfontosabb részéhez.

– Az előbb egy ajánlatról beszéltem – folytatta. – Most ezt az ajánlatot szeretném részletesebben bemutatni. Miért szeretnénk kiterjeszteni ezt a viszonylag új intézményt? Az első ok: sok megkeresést kapunk, többnyire informálisan, államoktól, amelyek csatlakozni szeretnének hozzánk. Ez örvendetes. Közvélemény-kutatások állnak rendelkezésünkre, amelyek jól mutatják, hogy a világ lakosságának igen nagy – ismétlem, igen nagy! – többsége üdvözli a tevékenységünket, Ausztráliától Izlandig, Új-Zélandtól Kanadáig. Ezt a tényt nem hagyhatjuk figyelmen kívül! Nem egyszerű az út, amely előttünk áll. De együtt fogunk végigmenni rajta! Mert csak így, közösen, egymás iránti bizalommal szabadíthatjuk ki magunkat a saját magunk által előidézett szorult helyzetünkből. Csak így adhatjuk tovább intakt állapotban a bolygónkat a gyermekeinknek és az unokáinknak…

A hallgatóságból néhányan tapsoltak. Harris várt egy pillanatot, aztán biccentett.

– Köszönöm. Sajnos azonban muszáj egy kis sót is szórnom a sebekbe. Mert a cselekvőképességnek mindenképpen meg kell maradnia – minden demokratikus részvételiség mellett is. Semmiképpen sem szeretnénk megismételni az ENSZ felépítésének hibáit. Nem akarjuk, hogy vétókra, blokádokra és patthelyzetekre kerüljön sor. Ezért egy teljesen új struktúrát terveztünk el.

Némaság a teremben.

– Egy cselekvőképes, legfeljebb nyolc résztvevőből álló szövetséget akarunk, amelyben a résztvevők közösen döntenek. Ezért azt javasoljuk, hogy az államok szerveződjenek csoportokba – Európa, Latin-Amerika, Afrika, Ázsia, valamint India, mint önálló résztvevő. Röviden összefoglalva ezt ajánljuk önöknek. Minden államcsoportnak egy szavazata lesz. A szavazás rendjét még ki kell dolgoznunk, de annyi már most biztos, hogy nem biztosítunk előjogokat magunknak. Minden államcsoport önálló képviseletet kap Fokvárosban, ahol, mint bizonyára Önök is tudják, már felépítettük úgynevezett Főbiztosságunkat. Ehhez komoly anyagi ráfordításokra lesz szükség. Nem akarok ködösíteni. Áldozatokat kell hoznunk! Erre is kidolgoztuk a koncepciónkat, ami pedig nem más, mint a radikális leszerelés. Igen, jól hallották!

Egy percre elhallgatott. A hallgatóság soraiban nyugtalanság kezdett terjedni. Számos küldött a fejét csóválta, mások mintha már arra készültek volna, hogy felállnak, és tiltakozásuk jeléül elhagyják a termet – végül azonban mindenki a helyén maradt.

Harris pedig folytatta a beszédét.

– Arról a három alapelvről szeretnék beszélni önöknek, tisztelt hölgyeim és uraim, amelyek a Természet jogainak chartájában is szerepelnek. Az egyik ilyen alapelv a radikális leszerelés. A múlt háborúi, de a legújabb konfliktus is, ökonómiai szempontból is rosszak. Pusztasággá teszik a bolygót, évekkel vetnek vissza minket, és kimondhatatlan fájdalmat hoznak az emberre. Az alig néhány éve zajlott szörnyű történések is ezt igazolták. Márpedig ezzel az őrülettel fel kell hagynunk! Azt javasoljuk, minden ország a legnagyobb mértékben szüntesse meg katonai apparátusait. Szereljék le a fegyvereiket! Találjanak új, jobb feladatokat kiválóan képzett hivatásos katonáiknak! Olyan sok a tennivaló, a szerveznivaló. Többé nem lesz szükségük hadseregekre. Hogy miért? Mert garantáljuk Önöknek az országaik szuverenitását. Felállítunk egy világhadsereget, amely minden egyes országnak megtakarítja egy drága hadsereg fenntartását. Az így megtakarított katonai költségvetésnek mindössze a tizedrészét kérjük. Ebből a tizedből tartjuk majd fenn a világhadsereget. Olyan lesz ez, mint egy biztosítás.
Az eddigi katonai kiadásaik tíz százalékával teljes védelmet vásárolnak maguknak. Garantáljuk önöknek ezt a védelmet. Többé nem kell taktikázniuk, többé nem kell a szuverenitásuk védelme érdekében szövetségeseket keresniük, akiknek az ígéreteiben ráadásul nem is bízhatnak meg feltétlenül. Nos – nagyon hitetlenkedő arcokat látok, hölgyeim és uraim. Az önök arcát.

A „hitetlenkedő” jelző meg sem közelítette a valóságot.

Harris már több mint húsz perce beszélt, a hangján lassan érződni kezdődött az erőlködés. A beszéd a végéhez közeledett.

– A megtakarítások igen jelentősek lesznek, ez kézenfekvő. Néhány ország számára azonban még ez sem lesz elég. Ne tegyünk úgy, mintha nem tudnánk, milyen sok ország van rossz pénzügyi helyzetben. Államok, elsősorban Afrikában olyan súlyosan eladósodtak, hogy mind az adós, mind a hitelező tudja, hogy ezek a tartozások gyakorlatilag csak papíron léteznek. Ez a helyzet abszurd, fojtogató és bénító. És pontosan itt fog beavatkozni a Klímaszövetség. Átfogó adósság-elengedést készítünk elő. Az államadósságok kielégítését hosszú időtartamra nyújtjuk el, például száz évre, mindössze egy százalékos kamat mellett. Az adósságok kielégítése így gyakorlatilag szimbolikussá válik. Egyidejűleg harcot hirdetünk a korrupció ellen is, olyan erővel és olyan következetesen, hogy sok korrumpáltat fogunk fordulatra kényszeríteni. Végül pedig még valamit be kell jelentenem. Igen, hölgyeim és uraim, ilyen nap ez a mai: egy meglepetésekkel teli nap.

Ami egyáltalán nem volt túlzás. Harris folytatta:

– Ahhoz, hogy új és közös alapokra helyezzük a világ pénzügyi rendszerét, egy új valuta közeli bevezetését tervezzük. Egy globális valuta bevezetését, amely forradalmasítani fogja a világgazdaságot.

Ahogy beszélt, Harris hangja újra erősödött. Ivott egy korty vizet, és tovább beszélt.

– A döntő momentum a közösség, hölgyeim és uraim. Csak közösségben oldhatjuk meg a közösen okozott problémáinkat. Ez a Klímaszövetség hitvallása. Köszönöm, hogy ma a vendégük lehettem. Szimbolikus jelentőségűnek szántam, hogy rövid és tömör formában ismertettem önökkel a terveinket. A cselekvésre ugyanis nem maradt sok idő. Ahogyan egy régi közmondás tartja: egy fa elültetésére a legjobb idő a tegnapi, a második legjobb a mai nap. Hölgyeim és uraim, végezetül egy nagyon személyes szó. Önökhöz fordulok a beszédem végén – de már nem az Amerikai Egyesült Államok elnökeként. Úgy szólok most önökhöz, mint veszélyben forgó bolygónk szűk tízmilliárd lakosának egyike. Mint ember az emberekhez. Mint nő, aki a többi nő és a férfiak józan eszére és tág látókörére apellál. Cselekedjünk helyesen! Együtt, és gyorsan. Tartozunk ennyivel az eljövendő nemzedékeknek. Köszönöm!

Harris hátralépett a pulttól. Egy percig – egy nagyon rövid, zavaros percig – még ott állt, szinte bizonytalanul, láthatóan határozatlanul, mit mondjon vagy tegyen még, azután azonban megfordult, és gyors léptekkel levonult az emelvényről.

A nagy ülésteremre teljes csend borult. Senki nem szólt egy szót sem. Egyetlen kéz sem emelkedett tapsra. Egyetlen hang sem hallatszott, sem egyetértő, sem tiltakozó mormolás nem indult el.

Az Egyesült Nemzetek közgyűlésének termében – 10017 New York – a világoszöld és virágos szőnyegpadlóval, ahol ezernyolcszáz küldött ült halványkék huzatú székeken, hat sorban, ahol Fernand Léger képei díszítették a falakat, a 2027. évben, ezen a napos keddi délelőttön, teljes csend uralkodott.

2027. október 6., szerda

Araucania régió, Chile

Inara, a pehuenche kislány reggel óta úton volt. Megrakott öszvért vezetett, és a kis hegyi tóhoz tartott, amely szűk egynapi járóföldre volt a törzs kis falujától. A szüleit látogatta meg a faluban, most pedig a visszaúton járt a szülőktől kapott élelmiszerekkel.

A hegyi tó partján állt az álomfejtő sámánasszony kis háza – az asszonyé, akinél Inara most lakott. Ott volt az új otthona. Megvolt az oka, amiért már nem a szülei kunyhójában lakott, hanem a hegyi tó partján, a sámánasszonynál.

Inara ugyanis kiválasztott volt.

A pehuenchék világa modern nyelven megfogalmazva duális rend alapján működött. A világi ügyek irányítását a főnök végezte, ebben az esetben Inara apja, tanácsadói körével együtt.
A tanácsadói kör nem állandó testület volt, hanem mindenki előtt nyitva állt. Ebben a körben beszélték meg a törzset érintő világi ügyeket.

A spirituális kérdések és döntések viszont a varázsló, az álomfejtő sámán, a pehuenchék nyelvén a machi hatáskörébe tartoztak. Végül a törzsfőnök és a machi együtt hozták meg a legfontosabb döntéseket.

Ahhoz, hogy valaki machi és álomfejtő lehessen, különleges adottságra volt szükség. Ez az adottság általában már korán megmutatkozott, többnyire még gyermekkorban, és szinte mindig kislányoknál. Álmodtak, megsejtettek és megéreztek dolgokat, és ha az öreg sámánasszony felfigyelt rájuk, és kiválasztottnak minősítette őket, akkor magához vette, és tanítani kezdte a gyerekeket.

Ezekre a gyermekekre különleges élet várt, teljesen a rendkívüli képességüknek kellett szentelniük magukat. Soha nem fognak megházasodni, magányosan fognak élni, és egy nap majd a törzsük spirituális vezetői lesznek. Minden családnak, amelynek kiválasztott volt a leánya, megtiszteltetés és teher is volt ez egyben. De a spirituális védelem és annak a tudása, mit akarnak a természet szellemei, elengedhetetlenek voltak a törzs számára.

A machiknak hosszú időn át nem született utánpótlásuk, utána azonban, mindössze néhány évnyi különbséggel, három kislány is született, akinél már korán megmutatkozott a különleges adottság.

Inara például előre látta, mi vár az egyes emberekre: valami jó vagy valami veszélyes. Látta, megtörtént-e már valami, vagy még csak meg fog történni. Inara számára nem jelentett különbséget a múltbeli és a jövőbeli történés.

A pehuenchék a természetet járva mindig is összeolvadtak a környezetükkel, a hangokkal, a zörejekkel, a szagokkal. A településeiken egymással szoros közelségben éltek, de amikor
a természetet járták, már-már eksztatikus érzés töltötte el őket: a jelen kitágult és magába foglalt mindent, a múltat és a jövőt is. Akinek pedig megvolt hozzá az adottsága – méghozzá nagyon erősen – az gond nélkül összekapcsolódott a jövőbeli történésekkel is. Ez többnyire hirtelen, ismétlődő előérzetek formájában történt, majd később álmok képében mélyült el. Inara azt is meg tudta mondani, mi vár másokra. Olyan adottság volt ez, mint az abszolút hallás – egyszerű annak, aki birtokolja, mindenki más számára azonban megmagyarázhatatlan.

Ezért vitték el néhány hónapja a sámánasszony kunyhójába. Két másik gyerek is volt már ott más, baráti törzsekből. Amuway és Sayen volt a nevük, és valamivel fiatalabbak voltak Inaránál.
A három kislány első látásra megkedvelte egymást. Ugyanolyanok voltak.

Inara persze még kislány volt, gyermek, akinek néha nagyon hiányzott a családja. Ugyanakkor viszont szeretett a két másik kislánnyal a sámánasszonynál élni, aki olyan volt a számára, mint egy nagynéni. Egyszerűen szerette ezt az életet. Érezte, hogy erre született.

Az ösvény, amelyen most haladt a laza kötélen vezetett öszvérrel meredek volt és egyáltalán nem veszélytelen. A talaj pedig túl száraz. A késői esők évek óta elmaradtak, göröngyök és kődarabok lazultak ki. Inara óvatosan lépkedett, úgy, ahogyan apja, a főnök a fejébe véste. A szemed mögött élj! Hátizsákot vitt a vállán, és egy jó erős bot volt a támasza. Hátizsákjában és a fiatal öszvér hátára erősített zsákokban a téli ínség túléléséhez szükséges élelmet vitte. A zsákokon fekete betűkkel NGO Ayuda a los Pehuenche felirat állt. Segítsetek a pehuenchéknek!

A törzs élete egyre nehezebbé vált, minden segítségre szükségük volt. Amióta jött a sáskajárás és a fák meghaltak, a pehuenchék külső segítségre voltak utalva. Szerencsére egy napon NGO-emberek jöttek hozzájuk a fővárosból, de nem
a kormánytól, magas, mosolygó, hangos szavú emberek, és ételt és kis ajándékokat osztogattak, késeket, ruhaneműt, játékokat. Semmit nem kértek érte cserébe. Az étel szokatlan volt, nem ízlett a pehuenchéknek, de legalább nem kellett éhezniük.

A pehuenchék így idegen emberek jótékonyságára szorultak.

Az ajándékozás, Inara megtapasztalta, egy nyelv volt, egy művészet. Aki ajándékozott valamit valakinek, az mondott vele valamit. Utána hallgatnia kellett, mert meg kellett adni a lehetőséget a másiknak, hogy válaszoljon, a lehetőséget, hogy viszontajándékot adhasson. Így maradt egyensúlyban a nagyvonalúság és a büszkeség. Az NGO magas, mosolygó emberei azonban nem akartak viszontajándékot. Mosolyogva visszautasítottak mindent, amit a pehuenchék adni akartak nekik, a vadszilvát, a faragott figurákat, de még a törzs legjobb lovát is, amelyet a főnök, Inara apja ajánlott fel az NGO vezetőjének. Ő azonban csak a fejét rázta.

Így billent ki a világ a maga egyensúlyából. És az üzenet az volt: a pehuenchék már nem tudnak gondoskodni magukról.
A szellemek visszahúzódtak.

Inara megérkezett a völgybe. Már látta a hegyi tó partján a machi, a varázsló sámánasszony kis faházát.

A kunyhó előtt lepakolta a zsákokat az öszvérről, amikor hirtelen különös hang ütötte meg a fülét. Megállt. Valaki énekelt. Nem reszelős hangon, mormogva, mint néha a sámánasszony tette a szertartások során. Valaki szépen, kifejező és meleg hangon énekelt.

Amikor Inara megkerülte a kunyhót, látta, hogy egy fa alatt ott ül a sámán a másik két kislánnyal – és a legszebb nővel, akit Inara valaha is látott. Felismerte, mert már látta néhányszor. Az NGO-tól jött szép nő volt, egyike azon kevés NGO-embernek, aki elfogadta az ajándékot és még örült is neki. Inara a nevére is emlékezett: a szép nőt Ariadnának hívták.

Ariadna talán a harmincas évei elején járhatott, középtermetű volt, és Inara szemében olyan karcsú, mint egy gyermek, vagy legalábbis sokkal karcsúbb, mint az első gyermekük születése után általában terebélyesebbé váló pehuenche asszonyok a maguk indió testalkatával. Ariadna a földön ült, a lábát maga alá húzta, és charangón, egy mandolinra hasonlító, tízhúros hangszeren játszott. Sötétbarna haja a válláig ért, a szeme barátságos volt, az ajka mosolygós.

De a legszebb a hangja volt. A pehuenchék szerették a zenét, Inara sem volt kivétel, ő is fejből tudta Latin-Amerika Top 40-es slágerlistáját. De ilyet még soha nem hallott.

Ariadna spanyolul énekelt, Inara megértette a szavakat. A dal egy lányról szólt, aki felsorolja, mi mindent szeretne ajándékozni a barátjának. Hóbortos, színes lista volt, apró bolondságokkal és meglepetésekkel teli. A három kislány hallgatta.

Sayen és Amuway annyira elmélyült a dalban, hogy csak akkor vették észre Inarát, amikor az utolsó hang is elhangzott. Akkor azonban felpattantak, és a nyakába ugrottak. Inara nevetve szabadította ki magát, és ment oda a machihoz, hogy tisztelettel üdvözölje.

A látogatót is udvariasan köszöntötte, amit Ariadna ugyanígy viszonzott. Már elkezdte tanulni a pehuenchék nyelvét, és szeretett be-benézni a machihoz.

Sayen és Amuway segített Inarának behordani a zsákokat a kunyhóba, és madzagokra akasztották őket, hogy megvédjék az egerektől. Azután Inara megitatta az öszvért, és elvezette legelni. A machi közben kinyitotta az egyik zsákot, és a hozott lisztből kisütött néhány lepényt. A lányok fűszereket vágtak, és bogyókat hoztak, aztán együtt ültek le enni, mielőtt Ariadnának indulnia kellett volna. Inara beszámolt a törzsénél megtudott újdonságokról.

A machi elgondolkodva hallgatta. Inara sejtette, mi mehet végbe benne. Az idős asszony a törzsre gondolhatott. Az élelmiszer-adományoknak köszönhetőek a pehuenchék ugyan túlélhetnek, de az erdőik nélkül minden hiányozni fog, ami addig az életük lényegét jelentette. A védőszellemeik egyre jobban visszaszorulóban voltak.

A pehuenchék mindig a jelenben éltek. Most pedig váratlanul ott állt előttük valami idegen, ami félelemmel töltötte el őket: a jövő.

2027. október 11. hétfő

Hotel Kokenhof, Großburgwedel, Németország

Közel másfél év telt el az Iwersen család farmján 2026. május 6-án történt események óta. Ami megmaradt belőle, az az elnök asszony új beceneve volt. „Hamupipőke elnök asszony”. Harris az elsők között volt, akiket kihúztak a hamuszürke állványromok alól, és bicegve, átázva, horzsolásokkal, de energikusan adott parancsot a titkosszolgálat embereinek, hogy előbb a többi sebesülttel törődjenek.

Az amerikai kormány hivatalosan balesetnek nyilvánította a történteket, de házon belül még mindig vitatkoztak, műszaki hiba vagy merénylet történt-e. A heteken át tartó vizsgálat és a kihallgatások sora sem hozott eredményt.

Most éppen ezért biztosra akartak menni, most, amikor az elnök asszony Németországba látogatott, a Hannover melletti Großburgwedel kisvárosába, hogy találkozzon az Európai Unió különmegbízottjával, Ursula von der Leyennel. A téma Európa belépése volt a Klímaszövetségbe, az új világrendbe.

Großburgwedelre ennek megfelelően valóságos invázió zúdult. A csatornafedeleket behegesztették, a lakosok nem hagyhatták el az otthonukat. Az egy éve új vezetés alatt működő titkosszolgálat dupla zárógyűrűt vont a város köré. A találkozóhely, a Hotel Kokenhof körül százhetven mesterlövész helyezkedett el. Az odavezető utcákat, az Isernhägener Straßét, az Im Steinkampot, az An der Driftet és a Berkhopstraßét lezárták. A kíváncsiskodóknak és az iskolás gyerekeknek látogatózónát jelöltek ki.