DZSELÁL ED-DIN RÚMÍ

Rúmi aranykora

VÁLOGATOTT KÖLTEMÉNYEK

A magyar fordítások Coleman Barks
angol nyelvű fordításainak felhasználásával készültek.

A könyv a Pallas Athéné Innovációs és Geopolitikai Alapítvány
támogatásával valósult meg 2019-ben, az Édesvíz Kiadó által.

Az Édesvíz könyvek a GLB Könyvkiadó Kft. gondozásában jelennek meg.

Fordította

TÓTFALUSI ISTVÁN

(Ódák, epigrammák)

BÁGER GUSZTÁV

(Meszneví-költemények)

A verseket válogatta, szerkesztette és az előszót írta

BÁGER GUSZTÁV

English translation © Coleman Barks, 1995

Hungarian translation © Tótfalusi István, Báger Gusztáv, 2019

Hungarian edition © GLB Könyvkiadó Kft., 2026

Cover design © GLB Könyvkiadó Kft., 2026

Minden jog fenntartva.

A könyv – a kiadó írásos jóváhagyása nélkül – sem egészében, sem részleteiben nem sokszorosítható vagy közölhető, semmilyen formában és értelemben, elektronikus vagy mechanikus módon, beleértve a nyilvános előadást vagy tanfolyamot, a hangoskönyvet, bármilyen internetes közlést, a fénymásolást, a rögzítést vagy az információrögzítés bármely formáját.

GOOD LIFE BOOKS, BUDAPEST

Felelős kiadó Eitner Noémi és Melher Viktor igazgatók

Műszaki vezető Horányi Laura

Főszerkesztő Melher Viktor

Tipográfia Madarász György

Borítót készítette GLB Könyvkiadó Kft.

Elektronikus formátum
Békyné Kiss Adrien

ISBN 9789635070558

Tartalom

ELŐSZÓ

ÓDÁK – GHÁZELEK

„Pazar pokol”

Az új szabály

Ki mond az én számmal szavakat?

A szél, amelynek íze a sós kenyéré

A szellem közössége

Üresség és csend

Nyugalom

Szanai

Megégett kebab

Csak lehelet

Tavaszi szédület

Göngyöld ki önnön mítoszodat

Krisztus a tavasz

Nem egy nap bármelyik naptárban

Flóták a tánchoz

Gőzpamatok

Tavasz

Egy nagy szekér

A gőzfürdő

Felkiált a talaj

Szétválások érzete

A búvár ruhája a parton

Rossz szokásom

Vörös ing

Feloldod a cukrot

Szikkadt fokhagymagerezd

A vízemelő kerék

Uralom a nemi vágy fölött

Böjt

Biszmillah

A tűz centrumába

Sürgető nemi vágy, avagy
a valódi férfiasság mibenléte

Misztikus beszéd

A sátor

Beszélgetés az ajtón át

Örömtűz

Éjjeli csevegés

Nézd a vizet

Egy nem létező Egyiptom

Parányi figura

A rubin és a napkelte

Gránit és borospohár

A lebegés

Valaki a földet ássa

A rubin és a napkelte

Jer vissza, barátom

Tisztán szóljon a hangod

Zenemesterünk

Vendégház

Te itt vagy középen

Kölcsönös hazugságok

Ágak árnyai

Ha tovább fecsegünk

Mivé lehetnék?

Tanító tükör

A tál

Viasz

Ilyen oktatóm van

Nem szorul alakra

Így

Halladzs

Fellegek

Mondd, hogy én Te vagyok

A kalapácsnyeled

A lámpás

Az Isteni öröm

Mondd, hogy én te vagyok

Kérni se kell

A legmélyebb nyugvás

Az életből kizárva

A borkád fedele

A dob

A legősibb szomj, ami csak van

A nádsíp dolga

Egy darabka hímzés

Valami más

Börtönben

A buddhista szúfí

Nyakig

A tisztás

Korhadt aloéfák

Édes zsiványok

Szőlőfürt

A legmélyebb nyugvás

Hajnalhasadás

Datolya Bászrából

Ily áldás miképpen jelölt meg?

Folyami üledék

Elbeszélt dolgok

Öreg nénéd és nagybátyád

A misztikus és a részeg

A hölgymenyét eleganciája

Első szemeid

Mi a vágya a véges elméknek?

Hajnalhasadás

EPIGRAMMÁK – RUBÁJOK

Mire vágyódol igazán?

A világ egy test

Mind veled keringenek

Hol tanulták?

Két kezem közt

Egy névtelen koponya

Az éj kútjából vödörként

A csel s a trükk

Ekkora szerelem

Akár a hold orcája

A fénylő vándorok

Örökké így pereg

A jótett s a gaztett

Egy tű fokán át

Nincs hová elérned

A szentség zamata

A kín vagyunk

Hódolj a végtelennek

Komoly hiányom

Ha majd veled együtt élek

Rám senki se vár rég

Meghúzódni csendben?

A tapasztalás

Kétféle álmatlanság

A levél címzettje akárki

Csak néha én

Hallom, hogy rólad beszélnek

Ha dúl a szerelmi ütközet

Ültem és meditáltam

Magadba ne zárd

Csalogány vagy páva

Tőlem holt is lehetsz

Így lesz sikerem

Pedig két szerető

Szerelmem rábízom a szélre

Újra boldogan élek

Ha igaz ember vagy

Mégis jer velem

Ó, adj számra szavakat!

IGAZSÁG ÉS LÉLEK – MESZNEVÍ-KÖLTEMÉNYEK

A belsőre hallgató király

Korsó víz reggel plusz egy költő

A tizenegyedik börtön

Elhagyjuk az elbeszélés befejezését

Tajtéktaraj

Kegyelemben járunk

Egy néma kísérlet

Zarándoklat egy személyhez

Bánatos sóhaj

Az alacsony kapun át

A király vezér-tevéje

Haldokló kutya

Egy erőteljes ecsetvonás lefelé

Utasítsd el az első tálat

Hátfájás

A félelem hasznossága

Város és vidék

Édesgetés

Sejtelmek

Ajaz és a harminc udvaronc

A szent szöveg kútja

A szeretet óceánja

Kéz felett kéz felett kéz

A tér végtelensége

Párbeszéd a szeretettel

NÉV- ÉS SZÓJEGYZÉK

ELŐSZÓ

Rúmí (teljes nevén: Dzselál ed-Dín Rúmí) perzsa költő és filozófus annak a keleti barbár népnek a késői utódja, amelyet Hegel „az első történeti népnek” nevezett, s amelyik a különböző európai (görög, római, bizánci, később a gyarmatosító angol, orosz) és ázsiai (arab, mongol) birodalmak küzdelmének másfél évezrede után csak a XIX. században kényszerült arra, hogy visszatérjen a világtörténelem színpadára.

Találóan írja Simon Róbert, a Perzsa Költők antológiájának előszavában, hogy e visszatérés „megköveteli az egzotikus homály eloszlatását s az ország valóságos múltjának megismerését. Ehhez keresve sem találhatunk célravezetőbb útitársat a perzsa költészetnél.”

Jelen kötetünkkel e megismerést kívánjuk szolgálni és elmélyíteni oly módon, hogy Rúmí immár világirodalmi jelentőségű líráját az eddigieknél átfogóbban mutatjuk be a magyar olvasóközösségnek.

A Rúmí XIII. századi költészetét megelőző négy évszázadban – az arab hódítás után – alakult ki az újperzsa nyelv és vele együtt a klasszikus perzsa költészet. E nyelv és a perzsa kultúra vonzereje olyan népszerűvé vált a világban, hogy a hódítók a törököktől a mongolokon át egészen a tímuridákig a perzsa költészetet, tudományt és filozófiát Perzsia határain kívülre vitték és terjesztették.

Ebben az időszakban a perzsa költészet egyik fő irányát – kezdetek óta az arab tradíciót is felhasználva – az udvari költészet képviselte, amely a fejedelmi udvarok szórakoztatását szolgálta, és jellegében hasonlított a nyugat-európai lovagi (trubadúri) költészethez. Ennek kiemelkedő képviselői Rúdakí és Daqíqí voltak, az első a „költők mestere”, a második a „fejedelmek koronája” költői minősítéssel.

A Rúmí előtti századokban és a korában a másik nagy perzsa költészeti irányzat a misztikus (szúfí) költészet volt. E költészet és vallási mozgalom elnevezése az arab eredetű szúfí (gyapjú) szóból származik, mivel követői gyapjúból szőtt ruhákat viseltek.

Hívői a boldogságkeresés egyéni transzcendentális útját járták, miután nem találtak megnyugvást a földi élet körülményei között. Így a szúfízmus – elsősorban a társadalom középosztálybeli tagjainak (a városi kereskedőknek és kézműveseknek) – passzív ellenállását jelenítette meg a társadalmi renddel, az uralkodó osztállyal szemben és nem követte a tételes vallások (köztük az iszlám) tanait. E mozgalomban a dervisközösségek és a cölibátus, valamint az állandó kolostori bentlakás nélküli különféle szúfí rendek játszottak meghatározó és irányító szerepet.

Az extázis révén elérhető isteni jelenléttel való egyesülést követő, időről-időre egyre mérsékeltebb, fokozatosan megszelídült szúfí mozgalom és annak fejlődő misztikus-szimbolikus nyelve a XIII. században jutott tetőpontra, költői szintézise pedig Rúmí költészetében valósult meg.

Rúmí 1207. szeptember 30-án született Balkh-ban (most Afganisztán), akkor Perzsia keleti szögletében, iszlám jogászokat, teológusokat és misztikusokat felvonultató családban.

A Rúmí név jelentése római-antatóliai. A család a mongol támadás elől Konyába (Törökország) menekült 1215 és 1220 között. E városban apja a dervis tanító közösség sejkje lett. A teológus ifjú örömmel mélyedt el a misztikus tanulmányokban és a gazdag tradícióban.

Élete akkor változott meg, amikor 1244 őszén találkozott egy vándorló dervissel, az olyan társat kereső Tebrízí Samsszal, aki elviseli őt. Samsz kérdésére: „Mit tudna cserébe adni?” – a válasz az volt: „A fejemet!”, „Az egyetlen, akit keres, az Dzselál ed-din Konyából”. E nagyhatású találkozás után Samsz központi szerepet játszott Rúmí életében, egymástól elválaszthatatlan testi-lelki barátok lettek, többször hónapokat is együtt töltöttek.

A kapcsolat azonban számos nehézséget okozott a vallási közösség életében, például a teológus tanítványok féltékenysége, akik elhagyottnak érezték magukat. Ezt látva Samsz hirtelen eltávozott Konyából. S az irodalomtörténeti emlékezet szerint Rúmí igazán ekkor változott át misztikus alkotóvá.

Egyik fiát (Sultan Velad) arra kérte, hozza vissza Damaszkuszból a barátját, hogy Rúmí otthonában folytathassák és elmélyíthessék a köztük kialakult misztikus párbeszédet. Ezzel együtt tovább nőttek a kapcsolatot övező feszültségek. 1248 egyik decemberi éjszakáján az elmélyült párbeszéd közben Samszot a hátsó ajtóhoz hívták, és azóta nem látták. Vélhetően – Rúmí másik fiának (Ala al-Din) a részvételével – a tanítványok meggyilkolták.

A nagyszerű barát hiánya olyannyira magányossá tette Rúmí életét, hogy megkeresésére maga ment a távoli Damaszkuszba. Eredménytelenül. A barát tiszteletére Rúmí az ódáinak és epigrammáinak gazdag kollekcióját „A Tabrízí Samsz Műveinek” nevezte.

Samsz halála után a költő társa Zarkup Saladin aranyműves lett. Neki címezte újabb verseit, habár ezt már nem olyan szenvedélyesen végezte, mint Shams esetében.

Saladin halála után, Chelebi Huszam vette át a közeli barát szerepét, aki Rúmí műveinek írnoka és egyben kedvenc tanítványa volt. Rúmí szerint ő volt az a forrás, aki megértette spirituális-tanító nagy művének, a Meszneví-nek a titkos rendszerét, amely az elmélettől a folklórig, a vidámságig és az eksztázis költészetéig terjed. Életének utolsó tizenkét évében a költő Huszam-nak diktálta e főművének hat kötetét. Rúmí 1273. december 17-én halt meg. Kónyában temették el, ahol Tebrízí Samsz is nyugszik.

Rúmínak két felesége volt. Az első, Khatum Gowher, két fiának volt a szülőanyja, meghalt 1242-ben. A második, Khatum Kira egy fiúnak és egy lánynak adott életet.

Rúmí metaforikus költészete a perzsa nemzeti versnem mindkét formájában kibontakozott. Az egyik a rímes-időmértékes ódák (ghazelek) – költőnk esetében – asszociációkkal gazdag világa, ami a korábbi nyugati versolvasói ízléssel szemben a posztmodern korban már közérthetőbbé, befogadhatóbbá vált az olvasók számára.

A másik a többnyire négysoros epigrammák rubá’ík), a rímes-időmértékes versek a a b a vagy a a a a rímképlettel.

Rúmí költészetében – az elégtelen társadalmi gyakorlatot faggató-kritizáló, a korábbi szúfízmusra jellemző törekvés helyett – már a letisztult, kikristályosodott szúfí értékrend ölt testet.

• A költő, mint emelkedett lélek, szemléletessé teszi számunkra az örökkévalóságot, felébreszti és felemeli lelkünket a földi érzéketlenségből s azt akarja, hogy magunkat a tükörben és egymásban is szépnek lássuk.

• Ez a természetes, egyéni felfelé vágyódás folyamata azonban – az egyén és a közösség kapcsolatát ért megrázkódtatások következtében – szükségszerűen megtorpan és esetleg vissza is fordul.

• Az egyén földi és égi közötti lebegése és átváltozásai a misztikus lírai nyelv és a gazdag érzéki-tárgyi képszimbolika szintézisében létesül szöveggé.

E versstílussal kapcsolatban nem kis bátorsággal, de kimondható az a paradoxon, hogy a költeményekben mindezt a mai kor posztmodern költészeti nyelvéhez hasonlónak és így több évszázados előfutárának érezhetjük.

Rúmí költészetében a centrumba helyezett szerelmi tematika egyik kulcsszava az elvágyódás, s ezzel összhangban az önmagunkra találás, hazatalálás a „Vendégházba”, ahol a „Te itt vagy otthon” érzés csendjében a megsemmisülésig feloldódunk az igazi szerelemben.

Ez a szerelem azonban nem a jól ismert mindennapi szerelem, amit a média és széles közönsége harsog, hanem az istenség iránt érzett, az ember egész lényét átható, mély szerelem.

Ennek arányszabálya – Rúmí szerint – úgy szól: Emlékezz arra, amint Te szeretsz, az Isten is úgy lesz Veled. Így kerül az emberi vágyódás fókuszába az igazi szerelem.

Rúmí költészete tehát különbözik attól a költészeti irányzattól, amelyben fontos szerepet játszik a földi és a szexuális vonzerő (lásd például Keats és Whitman költészetét).

Költőnk számára már meghaladott ez az ösvény, helyette a lélek-erősítés szúfí útját járja inkább, amely az imádságtól a meditáción át a kedvelt társsal folytatott misztikus párbeszédig (sohbet) tart.

Rúmínak ilyen szerelem-misztikus párbeszédpartnere volt Samsz. Köztük így folyt a kölcsönös lélek-gazdagítás és közvetített a költészet, ahol a szív volt a folyó és ritmusa a barátság. Az ódákban és epigrammákban gyakran megjelennek és visszatérnek a Samsszal folytatott párbeszéd elemei és a hozzá szóló invokációk. Érthető, hogy Samsz rejtélyes eltűnése olyan visszatérő metaforaként van jelen a költeményekben, amely a bibliai József és testvérei történetét idézi fel.

Gyakorlati szempontból különösen fontos, hogy a költő hangoztatja: a sűrű érzések önkívületében és a túlzott mértékű taverna-állapotba kerülő ember önmagára is kártékony. Ezért fontos az az intése, hogy a szerelem (szabadság) és a fegyelem (a gyakorlati élet mindennapi feladatainak a teljesítése) vonatkozásában kiegyensúlyozott legyen az ember és viselkedése. Ebből a szempontból szép verse a „Rubin és a napkelte” című.

Az ódák és epigrammák mellett Rúmí költészetének harmadik kiemelkedő területe az elbeszélő költemények. E spirituális, tanító költemények alkotják a Rúmí főművének tekintett Meszneví-je ma’naví-t (röviden: Meszneví-t), a szúfízmus bibliáját, és egyben tükrözik azt is, hogy a szúfízmus beolvadt az iszlámba.

A Meszneví az igazságról és a lélekről szóló költemények hatalmas könyve. A költő szavaival, a Meszneví V. könyvében írt prózai előszóból: „Életünket bevilágítja a vallási előírások fénylő gyertyája, amelyre múlhatatlan szükségünk van, hogy megleljük az utat, amelyen járva juthatunk az igazságig.

Ha az igazság kézenfekvő lenne, senki nem látná szükségét a gyertyának, és nem keresné az utat … A vallási előírások olyanok, akár az alkímia képletei, amelyek segítségével a megfelelő arányban és hőfokon elegyíthetjük az elemeket … Egy másik hasonlat. A törvényt tanulmányozni olyan, mint elsajátítani az orvostudományt.

Az úton járni olyan, mint szigorú étrendet tartani és orvosságot szedni. Az igazság pedig maga az egészség, amely független minden orvoslástól. Tudás. Gyakorlat. Megtapasztalás.

Aki ez utóbbi szakaszt éli meg, így kiált fel: Bárcsak mindenki részeltetne e kegyelemben! Aki még nem tart itt, gyakran ekként siránkozik: Lám, mily hosszúra nyúlik vétkeim sora, a jótettek pedig, amelyeket véghezvinni iparkodtam, vajmi keveset nyomnak a latban. Érzem, ahogy erőm lassan elszivárog.” (Hegedűs Péter fordítása).

A könyv szerkezetéről végül megjegyezzük, hogy a három részen – ódákon, epigrammákon és elbeszélő költeményeken – belül csak az ódákat csoportosítottuk tizenegy fejezetbe a költemények „irányultsága” alapján.

Tekintve, hogy a költemények többségére az univerzális tematikai nyitottság és Rúmí költészetére a formák nélküli folyamatszerűség jellemző, a fejezetek a költeményeket inkább azok „irányultsága” alapján tartalmazzák.

Megjegyzendő az is, hogy – a szokástól eltérően, itt is az olvasói áttekintés megkönnyítése végett – az epigrammák mindegyikének mi adtunk címet.

BÁGER GUSZTÁV

Régi szabály, hogy a részegek összevesznek

és egymásnak esnek.

A szerelmes se jobb náluk. Verembe esik.

De ragyogást talál annak fenekén,

és pénznél, hatalomnál többet ér ez a fény.

Éjjel elszórta ruháit az utcán a hold.

Ez volt a jel, nekem dalolt:

zuhanj fel az ég poharába.

A pohár eltört, szilánkjai szanaszét hullanak.

Mindez mivégre?

Itt az új szabály. Törd el a poharat,

s hullj az üvegfúvó leheletébe.

Álló nap töprengek rajta, s éjjel kimondom:

Honnan jöttem? És mi lenne a dolgom?

Fogalmam sincs. Máshonnan való a lelkem.

Ebben biztos vagyok, s utat kell arra lelnem.

Ez a mámor egy másik kocsmából ered.

Mire oda visszajutok, kijózanodom.

Ám addig egy más földrészről idetévedt

madár vagyok, ki reggelre már messze jár.

De most ki hallgatja e szókat fülemben?

És ki mond az én számmal szavakat?

Ki néz az én szememmel engem?

Tolulnak a kérdések. Választ senki sem ad.

E korhely börtönt elhagynám ízibe:

nem jószántamból kerültem ide,

és könnyedén távozni sem tudok.

Miért nem visz haza, aki idehozott?

Ez a költészet, ó… Sose tudom, mi hagyja el a szám.

Nem tervezem meg idejekorán,

s ha már beszéltem, rendszerint

elhallgatok, s ritkán szólok megint.

Tabrízí Samsz, ha arcod láthatnám újra itt,

levethetném ennek a létnek nyűgeit.

Eltört a palack. Nincsen több borom.

Nagyon beteg vagyok, és csak Samsz lehet orvosom.

Ismeritek Samszot, a látás hercegét,

aki a tengerből kihúzza a félig belefúltakat,

feléleszti őket, és már úgy fest a part,

mintha több lakoma folyna rajt,

könnyű kacaj, köszöntők, menet muzsikusokkal.

Samsz a fény trombitahangja, mely felpörgeti az atomokat,

a hajnali szél, amelynek íze a sós kenyéré.

Menj a szegélyig és tovább. Repülj a szárnnyal, amit ő ad,

s ha elfáradsz, pihenj le, de tartsd nyitva a rést lelked felé.

Van közössége a szellemnek.

Légy tagja, és a gyönyörét élvezd,

hogy járkálhatsz a zajos utcán,

és az a zaj épp a tiéd lesz.

Idd fel indulatod, s töltsön el a szégyen.

Hunyd be két szemed, s nézz egy másik szemmel.

Nyújtsd ki kezed, ha támasz kellene éppen.

Gondold csak meg, mit csinálsz.

Kitartanod miért is kellett

ily hitvány s álnok cimbora mellett?

Azért, hogy biztosítsd betevő falatod?

Bevallhatod.

Pedig más megoldás is lehetne.

Hagyd itt ezt az életet,

nyerhetsz száz jobbat helyette.

Ülj le itten e körbe,

ne viselkedj többé farkas gyanánt,

s megládd, a juhász szeretete tölt be.

Éjjel majd kedvesed tűnik eléd.

Fájdalom ellen semmit be ne végy.

Ma nem szorulsz vigaszra.

Sem eledelre ez éjen.

Zárd be szád az étel előtt,

s ízleld szeretőd száját a tiédben.