Date: 2026
Keywords: szórakoztató irodalom
Description: Egy multinacionális vállalat falai között a hatalom láthatatlanabb és torzabb, mint valaha. Gergő huszonkét éves gyakornokként azzal a hittel lép be a rendszerbe, hogy teljesítménnyel, lojalitással és innovatív ötletekkel lehet érvényesülni. Egy elutasított prezentáció, egy rosszul működő elemzőrendszer és megmagyarázhatatlan döntések sora azonban gyanút ébreszt benne. A Multikatona egyre sűrűsödő feszültséggel vezeti végig az olvasót egy vállalati rejtély nyomvonalán, ahol a kapitalista hatékonyság és a szovjet típusú hatalmi logika ugyanazokat az emberi mintázatokat termeli ki újra és újra.

TOKODY BALÁZS

MULTIKATONA

A PROFIT OLTÁRÁN

Könyv Guru

Budapest, 2026

Egy multinacionális vállalat falai között a hatalom láthatatlanabb és torzabb, mint valaha.

Gergő huszonkét éves gyakornokként azzal a hittel lép be a rendszerbe, hogy teljesítménnyel, lojalitással és innovatív ötletekkel lehet érvényesülni. Egy elutasított prezentáció, egy rosszul működő elemzőrendszer és megmagyarázhatatlan döntések sora azonban gyanút ébreszt benne.

A Multikatona egyre sűrűsödő feszültséggel vezeti végig az olvasót egy vállalati rejtély nyomvonalán, ahol a kapitalista hatékonyság és a szovjet típusú hatalmi logika ugyanazokat az emberi mintázatokat termeli ki újra és újra.

Izgalmas társadalmi thriller egy olyan világról, ahol a kérdés nem az, hogy ki mond igazat. Hanem az, hogy ki engedheti meg magának az igazságot.

TARTALOMJEGYZÉK

Prológus

I. A láthatatlan ellenség

II. „Először a madarak hullottak le az égről…”

III. A pénzből épült tornyok

IV. Pánikkeltés a profitdiktatúrában

V. „A paradicsomban nincs gyilkosság”

VI. A kapitalizmus láncos kutyája

VII. Felperzselt föld

VIII. Casus belli

IX. Társadalmi kötelezettségből rabszolga

X. Multinacionális koncepciós perek

XI. A kapitalista Szovjetunió

XII. Gutta cavat lapidem

XIII. Pessimum inimicorum genus laudantes

XIV. Divina Commedia

XV. Et tu, mi fili, Brute?

XVI. Deus belli és a triumphus

XVII. Omnis vult ut praeesset mundum

XVIII. Sub pondere timoris nulla potestas durabilis est

XIX. Pretium veritatis

XX. Nemezis

Epilógus

Kedves Olvasóm!

Felhasznált források

A regényben szereplő minden személy, szervezet és esemény a képzelet szüleménye.

Bármilyen hasonlóság létező személyekkel vagy vállalatokkal csupán a véletlen műve.

PROLÓGUS

Az emberiség legveszélyesebb találmánya – a mesterséges intelligenciát leszámítva – a tükör.

Budapest külvárosára egy zord őszi napon rátelepedett az éj. Az elhagyatott utcák csendjét néhol egy-egy kutyaugatás zavarja meg. Egyetlen ház ablakából szűrődik lámpafény az utcára. Odabent síri csend honol… Az előszobától egészen a nappaliig szétszórt A4-es papírok hevernek a földön. Hivatalos dokumentumoknak tűnnek első látszatra. Némelyik el van látva egy értelmezhetetlen szignóval, a többin összefüggéstelen ábrák szerepelnek. A nappaliba érve ijesztő látvány tárul elénk. A járólapon üvegszilánkok… Az étkezőasztalnál, egy díszes mintázatú karfás széken egy kifejezéstelen arcú alak ül egyedül, meredten. Beesett arca falfehér, ziláltságáról egy kialvatlan üres szempár ad tanúbizonyságot. Alsó szemhéján könnycseppek ülnek. Vajon az örömtől? Remegő kezei hamarost rácáfolnak, ez öröm nem lehet… Gondolatai zavarosak, kiismerhetetlenek. Az asztal közepén egy hamutál telis-tele tuszkolva félig elszívott csikkekkel. Nem sokkal arrébb egy megkezdett doboz nyugtató hever, mellette egy felborított, látszólag üres brandys üveg. Mellette kicsit megázott fehér papírlap:

„… rágalommal a tehetséget.

Szíven döfik azt, akinek jelleme van.”

Az ismeretlen alak egy vintage stílusú kézitükröt bámul, oldalán egy megmaradt koszossárga árcédulával. A legtöbb bazári butikban kapható. Az arc, amely visszanéz, önmagával meghasonlott.

Létezik az emberiségnek egy másfajta találmánya is, talán az egyetlen gyógyír, amely a nyugtatókon és egyéb kábítószereken kívül megváltást nyújthat. Egy mágikus kar, amely a tetteket ugyan már nem tudja meg nem történtté tenni, de a meghúzás utáni pillanatban nyolcszáz-kilencszáz km/h-s sebességgel röpít a felejtés mezejére. Pszichés betegségek kezelésére felhasználható, nyomokban fémet tartalmazhat.

Akár egy lottósorsolásnál, amikor a közönség tombol, hogy húzzák meg a kart, és a gépezet szabályszerűen lője ki magából a várva várt nyerőszámokat:

– Az ötös lottó e heti főnyereménye a feloldozás és a bűnbocsánat…!

– Húzza meg! Húzza meg!

– És az első nyerőszám pedig nem más, mint a kilences!

A fejében zajló gondolatok a megváltásról és annak eléréséről valódi köntöst öltenek. Örül. Örül annak, hogy lelki válságára van valóságos gyógyír, és az orvostudomány nem egy mihaszna dolog. Örül annak, hogy a végén ő az, aki ebből is nyertesként távozhat…

Az asztal felé nyúl, és biztos mozdulatokkal felemeli a mágikus karral rendelkező gépezetet. A gépezetben látja, hogy csak kilenc milliméter átmérőjű nyerőszámok vannak. Az üvegpohárhoz nyúl, vesz egy mély levegőt, majd egy pillanatnyi gondolkodás után meghúzza a kart.

Kattanás, majd megváltás… Hideg fém furakodik izmokon, idegszöveteken, csontokon keresztül puskaporgőzös tempóban, majd pirosra festve távozik egy apró nyíláson keresztül. Az e heti lottónyertes alsó szemhéján apró örömkönnycseppek ülnek. Ám a kép megváltozik, amint szemének fehérjét könnyek helyett szépen lassan elönti a vér. Megfagyott tekintetének íriszéből pedig feloldozás és boldogság olvasható ki. A mögötte lévő vörös színben pompázó falra hányt agyvelődarabkák absztrakt mozaikot alkotnak.

I. A LÁTHATATLAN ELLENSÉG

A csernobili Vlagyimir Iljics Lenin RBMK típusú atomerőmű – a szovjet atomenergia-program ékköveként ismert – négyes blokkja 1986. április 25-ére volt ütemezve. A tragédia részletes történetét és okát rendkívüli módon mutatja be a Csernobil című tévésorozat, valamint mesterien ábrázolja a tényt, hogy magánál a valóságnál nincs ijesztőbb. A négyes blokk robbanásának bekövetkezte után a reaktor rendeltetés szerinti működését biztosító grafit szabályzórudak a tetőre és az erőmű külterére repültek… Az éjfekete grafit szabadjára bocsátott egy olyan ellenséget, amelyre ember még nem volt felkészülve: a radioaktív sugárzást. A szélrózsa minden irányába terjedve, eleinte észrevétlenül szilánkként hatolt át az emberi húson, bőrön és csonton. Ott hagyta nyomát mindenen, amit csak ért. Mászókán, biciklin, állatokon, holtakon… Akik nagyobb dózisban kapták meg a sugárzást, szinte azonnal átélhették a poklok poklát. A reaktor vonzáskörzetében tartózkodókat lassan, évek alatt gyilkolta meg.

Budapest szívében emelkedett egy óriási irodaház, amely kitűnt a többi közül. Grandiózus mérete elnyomta a körülötte lévőket. Magassága csaknem a felhőket karcolgatta. Az ember, ha szembeállna vele, úgy érezné, mintha egy istenség lába előtt heverne. Ez az istenség pedig bármikor eltiporhatja, mint egy parányi élőlényt. A tetejéről a dolgozók aprócska kis csavaroknak tűntek, amelyek a hatalmas gépezetet tartották össze. Ha egy csavar kiesett, sebaj, a cég szerzett új csavarokat. Ez volt a Black Fort Analytics – rövidebb nevén BFA – nyolcemeletes irodaháza. Minél nagyobb, annál jobb, ez a moszkvai mentalitás! A profitmaximalizáció főhadiszállása, amely Magyarországon Budapesten is jelen volt. A nap lenyugodtával egy óriási BFA-tábla piros-fehér-fekete betűkkel világította be a környéket. Közvilágítás sem kellett volna.

Az irodaházba belépéskor András, a recepciós köszöntötte a kollégákat legelőször. Egy ártatlan, konfliktuskerülő, ötvenes éveinek végén járó kedves úriember. A közösség jobban tudta az ő nevét, mint bárki másét. Az irodaház hátuljában egy hatalmas szürke placc terült el, ahova a szorgos dolgozók autóikkal parkolhattak.

Az iroda falaiban, a tapétán azonban volt valami, vagy valaki, aki mindig ott lapult… Valaki, aki minden történetnek, beszélgetésnek a tanúja lehetett. Szerencsére a történet erejéig társulhattam hozzá, de örülök, hogy nekem csak a tapétaszerep jutott… A BFA irodaházában furcsa dolgokat lehetett tapasztalni. Társadalmukat Black Forternek nevezték, de vezetőket érdekesen választottak maguknak. Sok munkavállaló – legtöbbször hierarchálisan magasabban lévő – egyik napról a másikra ösztönszerűen kezdett el cselekedni, olyannyira, hogy az állatvilág is csak tátott szájjal bámulta. Az ösztönök kielégítése pár dolgot foglalt magában: pénz, politika, hatalom. De eme tökéletesen, hibátlanul, gátlástalanul gyönyörűen, egyedien, proaktívan, prófétaként, bálványszámba menően, istenségként működő vállalatnál mindenki biztonságban érezhette magát, mert eltanulták a társadalom vezetőitől a kifogásolhatatlan mentalitást: „A BFA-nál mindig minden a lehető legnagyobb rendben van, volt, és lesz is. A többivel ne törődjetek, az már a társadalom vezetőinek a dolga.”

A BFA berendezkedésének, kasztrendszerének alján elhelyezkedő kollégák sok dolognak ki voltak téve. Páran elvegyültek, felvették a ritmust, csatlakoztak a közös célhoz, vagy csak önmaguknak ellentmondóan viselkedtek. Olykor valamelyikőjük ideg-összeroppanást kapott, de semmi probléma! Mindenki pótolható volt… pont, mint a csavarok. Egy csavar nem csavar! A robusztus gépezet egy apró rozsdás fémdarab kihullásától nem ment tönkre. Volt, aki függőségtől szenvedve igyekezett minden fenntartási szükségletét ellátni ennek a nagy gépezetnek. Mások összeszorított foggal dolgoztak. De mit tehettek? Éhes szájakat kellett otthon etetniük. Ki voltak csupán szolgáltatva, ez a mi pszichoszociális gettónk…

Egy tökéletes rendszerben is felütheti a fejét azonban egy láthatatlan ellenfél. Egy ellenfél, amely ott kattogott minden emeleten, mint egy radioaktivitást mérő Geiger-számláló. Kattogott mindenütt, akár a sötét fekete anyagból készült grafit szabályozórudak a négyes blokk tetején Csernobilban. A Black Forterek kisország-méretű társadalmában nem egy felrobbant atomreaktor sugárzása szedte láthatatlanul, szilánkos lövedékekkel áldozatait és nem Csernobilban. Nem megfertőzött bicikliken, mászókákon, állati eredetű tetemeken, hanem íróasztalokon, tárgyalótermekben, laptopképernyőkön keresztül terjedt. Emberi hibából történt ez is, de nem a radioaktív sugárzás volt, hanem a munkahelyi stressz és kiégés… A dózis mértéke eltérő lehetett, a lefolyása talán hosszasabb, de a végkifejlet ugyanaz volt…

II. „ELŐSZÖR A MADARAK HULLOTTAK LE AZ ÉGRŐL…”

„Paolo élelmiszert vitt Kijevbe, ott kirakodott, aludt keveset, és indult tovább. Sietett, mert bár a Szovjetunióban mindenfelé Lenin-szobrok álltak, a falakra festett képeken a kéz sarlót és kalapácsot markolt, a nép, amelynek lelke akkora, mint a végtelenbe nyújtózó róna, amely az esti napfényben a vöröslő horizonton is túlfut, megtartotta régi szokásait, ünnepeit… Jó tempóban haladt, a Csernobil felé vezető úton azonban félreállították. Jó ideig rostokolt, miközben mellette katonai konvojok sora húzott el. Úgy robogtak a járművek, olyan lendülettel, mintha kitört volna a háború… Egy tányérsapkás tiszt azt magyarázta, már amennyire Paolóval szót lehetett érteni, hogy vissza kell fordulnia, a kordonon biztosan nem jut át.

Indított, irányba állt. Neki végül is mindegy. A kazetta B oldalán a negyedik számhoz tekert, kedvenc dalához… Sarà perché ti amo. Sarà perché ti amo, lalalala, lalalala… S miközben Paolo énekelt, és a kátyúkat kerülgette, arra gondolt, hogy az élet szép, és tényleg az. A nagy boldogságban észre sem vette, hogy odakint valami megváltozott.

Először a madarak hullottak le az égről…”

Vujity Tvrtko: Pokoli történetek (1999)

2020. október vége, bőrkaparóan hideg keddi nap. Az alig huszonkét éves fiatal srác egy enyhébb, de jól irányzott ütéssel nevezte ki bűnbaknak az előtte lévő megrökönyödött faasztalt, eközben szentségelve az éppen befejezett statisztikavizsga kimenetele miatt:

– Na, te vén… Nem is volt rajta a diáidon! – felbőszülten félrenézett és látta, hogy az egyik szaktársa éppen mindkét tenyerét dörzsölgeti, majd így szólt Gergőhöz:

– Ez megvan, easy! Na gyere, szívjunk el egy kisbüdöst!

Lefelé tartva az egyetem lépcsőjén a fiút megcsapta a féltékenység szele, de nem érdekelte túlzottan. Szaktársainak visszajelzéseiből tudta magáról, hogy remek készségekkel rendelkezik, és minden adott, hogy egy nap az álmaiban körvonalazódott sikeres üzletemberré válhasson. Sikerült elhessegetnie a gondolatokat. Ez csak egy szerencsétlen vizsga volt, nem szabhatott gátat ennek az utópisztikus önmegvalósításnak. Ellenben a haver, aki az imént büszkélkedett a sikeres vizsgájával, Gergő szemében a tipikus rövidebb út lehetőségéért minden követ megmozgató, más jegyzetein élősködő parazita volt.

Gergő sosem szerette a könnyebb utat választani, különben mi az istenért fizetne bárki is egy egyetemért, ha nem veszi komolyan, és csak kipuskázza a vizsgákat? Ámde mindig akadnak olyan emberek az életben, akik imádnak csüngeni máson, akár egy pióca.

Ezek a bizonyos piócák minden erejükkel azon vannak, hogy energiát és időt szipkodjanak el a másiktól. Ha kielégítendő szükségleteik vannak, megzabolázhatatlan szörnyetegekké alakulnak át, és kiváló szaglásuknak köszönhetően elsőre felismerik azt, aki prédának tekinthető. Rátelepszenek a gazdatestre, aztán addig-addig igyekeznek lelki prés alá helyezni, ameddig az át nem adja magát, és a pióca igényei szerint cselekszik. Tudat alatt agyafúrtak, rendkívül cselesek tudnak lenni. A legtöbbjük narcisztikus és manipulatív személyiségjegyekkel bír. Egyetlen módon képes az ember elkerülni a csúszómászó lények szorítását, ha ráeszmél a tényekre, és idejében álljt parancsol.

Minden ember volt már egy pióca mérgének elszenvedője… Gergő fiatal volt, de legbelül kényelmetlenséget érzett a helyzetre vonatkozóan. Jószívűsége révén ennek ellenére egy héttel korábban átküldte az illetőnek a jegyzeteit. Nagy kára nem származhatott belőle: Még jó, hogy nem mellettem ült… Na mindegy, egy cigi és egy öndicsőítő monológ végighallgatása ezzel a majommal, aztán irány dolgozni! – gondolta.

Gergő az a fajta dohányos volt, aki csak a szocializálódás lehetőségének és a jó beszélgetések megteremtésének okán szívta a bagót. Egy cigaretta nagyjából nyolc-tíz percig ég egy jó beszélgetés alkalmával. Ő három percen belül készült eltunkolni ezt a bizonyos cigarettát. A társalgás azonban máshogy alakult:

– Sosem hittem volna, hogy jobb vizsgát írok, mint te, „statszázados”. Legközelebb szólj, ha kell egy kis korrepetálás, főnök! Majd egyeztess a dögös titkárnőmmel, ha neked is kell időpont! Vigyázz, hosszú a várólista! – szólt a piócadiák gúnyosan, akinek jelentéktelensége miatt a neve elhanyagolható.

– Na nézd már, hát ilyen, amikor a szar kimászik a vécéből! – vágott vissza Gergő nevetve.

– Ez a szar elég jó statisztikából, úgy néz ki. Tessék, itt egy cigi! Lásd, kivel van dolgod!

Gergő éppen a hárompercesnek tervezett rohamcigije után kotorászva maga sem hitt a fülének. Elfogadta az alamizsnát. Lehet félreismertem volna? – ráeszmélt, hogy nem mindegyik csúszómászó embert kell elkönyvelni reménytelen esetnek:

– Te, figyelj már ide! Múltkor hallottam, hogy te valami nagy cégnek dolgozol.

– Igen, a Black Fort Analyticsnél vagyok. A BFA a világ egyik legnagyobb cége, majdnem minden országban jelen van.

– Mit takar ez az „ánálitikcs”? – tette fel a triviális kérdést a pióca, mintha soha nem járt volna egyetemre, hogy tudja.

– Ez komoly kérdés? – fojtotta el a nevetést a vérszopó borzasztó kiejtése és a tudatlansága miatt Gergő. Nem jött válasz… A kérdés teljesen komolynak bizonyult. – Figyi, gazdasági és stratégiai elemzésekkel foglalkozunk felkérés alapján. Te dolgoztál már?

– Aha, egyszer voltam számlarögzítő. Ott meg is dicsértek, hogy eszméletlen gyorsan tanulok.

– Az nem rossz… Sajnos nekem most mennem kell a buszhoz.

– De figyelj már, mielőtt indulsz, még egy kérdés – tartotta fel a sietőben lévő Gergőt.

– Igen?

– A koli negyedik emeletén lakom. Engem is nagyon érdekel ez az „ánálitikcs”. Pénteken ráérek, mesélj már róla még!

– Sosem láttalak, gondolom, nemhiába – gondolta Gergő. – Megbeszéljük! Írj majd rám!

A hirudinea – azaz a piócák és nadályok – az állatrendszer alapján a gyűrűsférgek törzsének és a nyeregképzők osztályának egyik alosztálya. Életmódjuk és gyógyászati célokra való alkalmazásuk szerint kismértékben gyógyírnak, nagymértékben méregnek minősülnek. A gazdatesthez úgy ragaszkodnak, mint egy hűbéres a hűbérurához. Igyekeznek „baráti” gesztusokkal – ez esetben cigaretta – viszonozni a szívességet. Sajnos primitív mivoltuknak köszönhetően az általuk megtérített adósság töredéke annak, amit a másik féltől kaptak. Szégyenérzetük egyenlő a nullával.

Gergő a buszmegálló felé tartva elmerengett az élet nagynak tűnő dolgain. Nagy szó ez az egyetemen egy globális multinacionális cégnek dolgozni alig huszonkét évesen! – örömködött. Büszkeséggel töltötte el, hogy előrébb jár, mint kortársai. Akkoriban ez még mit sem számított. Felnőtt és felelősségteljes férfinak sem lehetett őt még nevezni, kellő élettapasztalatnak pedig nyoma sem volt. A munkahelyhez vezető úton folytatta sikerhajhász gondolatmenetét. Leszállás után egy park mellett sétált el, majd megpillantotta a BFA budapesti székhelyét, ahol most már egy éve dolgozott gyakornokként.

A Black Fort Analytics eredetét tekintve amerikai nagyvállalat, küldetését pedig harmadik fél számára nyújtott pénzügyi, gazdasági és stratégiai elemzések tették ki. A kapitalizmus és a smúzolós cégpolitika melegágya. A leggyakoribb témaválasztás – egy csapatebéd alkalmával – a „Milyen időjárás lesz a héten?”, valamint a „Ki hova megy/hol volt nyaralni?”. A témakörök minimum hetente kétszer ismétlődnek megkönnyítve az ember életét, hogy nem kell sem időjárást nézni, sem fölöslegesen nyaralást tervezni. A fizetésemeléshez való hozzáállása pedig kimerül annyiban, hogy „te inkább örüljél annak, hogy nekünk dolgozhatsz”.

A Black Fort főbejáratához érve Gergő átlavírozott a biztonsági kapun lecsippantva belépőkártyáját. Naivan nagyon előkelőnek érezte magát amiatt, hogy cége őt annyira komolyan veszi, hogy önarcképpel és névvel ellátott belépőkártyával vértezi fel, akár egy teljes állású dolgozót. A negyedikre érve a lift ajtajától komótos cammogással indult el nyílegyenesen arrafelé, ahol a stratégiai elemzők csapata állomásozott. Mielőtt a támaszpontjukhoz ért volna, elhaladt a nyomtatók mellett, ahol a beugróban egy hangszigetelt meetingfülke álldogált. A tágas folyosó jobb szárnyából nyílt a kiskonyha, amelyből minden emeleten volt egy. Furcsállta, hogy csapatának tagjai közül ez idő tájt senkinek sem hallja a hangját… Általában délután fél kettő környékén csapata kávészünetet tartott, és hangos zsivajgástól zengett a főfolyosó. Célba érve kilincset ragadott, és betért az ajtón: Senki sehol… – állapította meg Gergő, majd kijelölt helyére ült az ablak mellé, és beüzemelte laptopját. Abban a pillanatban, ahogy megnyitotta a levelezőalkalmazást, a fejéhez kapott: Bassza meg…

Sziasztok,

Ahogy a csapatmeetingen megbeszéltük, szerdán találkozunk a forgóajtónál;)! Köszi, Kitti, hogy intézed a virágokat, Edit biztos örülni fog neki. Ez is egy jele annak, hogy mennyire összetartó emberek dolgoznak a BFA-nál!

#csakaBlackFort

Üdv,

Daemon

Gergő villámgyorsan hóna alá vágta a laptopot, amelyet szélsebesen nyargalás közben ügyetlenül igyekezett a táskájába tuszakolni. A földszintre érve egyenesen a recepció felé vette az irányt, ahol már csak Andrást találta:

– Szia, András! Bocsi a zavarásért…

– Szervusz, Gergő! Ugyan… Csak nem Daemonékat keresed?

– Már rég elmentek?

– Nagyjából egy öt-tíz perce, nem sokkal azelőtt, hogy megérkeztél. Mondta Daemon, hogy az egyik kolléganő kórházba került, és őt mentek meglátogatni…

– Akkor utolérem őket! Nagyon köszi, András!

– Nincs… – fejezte volna be a mondatát a recepciós, de akkorra Gergőnek már hűlt helye volt.

A fiatal gyakornoknak végül – ha lóhalálában is – sikerült behoznia a lemaradást, és utolérte csapatát a Külvárosi Ideg- és Géndiagnosztikai Szakkórház – a köz röviden csak KIÉGSZ-ként emlegette – bejáratánál. Romos, koszos és állami támogatásoktól megfosztott épület volt. Bent a kórház világháborús bunker jellege annyira nem érződött, mivel nem harci sebesülteket kezeltek. Rövidesen azután, hogy Gergő és csapata belépett a kórházba, a recepción dolgozó hölgy eligazította őket a pszichiátriai osztály felé:

– Pszichiátriai osztály? Mi a… – gondolta döbbenten Gergő. Senkitől nem merte megkérdezni, mi is történt pontosan a kolléganőjével, nehogy magára terelje a gyanút, hogy nem informálódott alaposan Edit állapotáról. Márpedig a BFA családcentrikusságra készteti dolgozóit… Márpedig egy családtagot ki hagyna hátra? Szerencséjére János, a szocializmus rangidős gyermeke feltette helyette:

– Pontosan mi is történt szegény Edittel? Részleteket nem tudok… – kérdezte halkan János a horrorfilmbe illő, omladozó vakolatú kórházi folyosón sétálgatva, amelyet átjárt a steril fertőtlenítőszag. Néhol a fal egy-két lebomlott pontján száraz gyökerek kandikáltak ki.

– Én sem tudok sokat, de kemény volt a sztori… Hallomásom szerint Edit teljesen kikészült az irodában két héttel ezelőtt. Pánikrohamot kapott vagy valami ilyesmi – szólalt fel először Daemon, avagy a „főnök”, a csapat vezére. Középvezető volt. A Black Forthoz hasonló cégeknél ez a pozíció valószínűleg az egyik legrosszabb. Az ember reggel kilenctől délután ötig meetingeken ül, aztán elkezdhet dolgozni. Két tűz között van, kapja az ívet a beosztottjaitól, és a feletteseitől is.

– Basszus! – felelte aggódva János. – A sok munka?

– A Black Fortnál? Dehogyis, otthoni problémák miatt, a férje miatt elvileg… Nálunk is kell dolgozni természetesen, de általában azért szeretnek bejárni az emberek, mert otthon érzik magukat. Jó kis rehabilitációs hely lesz ez Editnek is… Pont, mint egy nagy család – próbálta elbagatellizálni a témát Daemon. A hasonló grandiózus cégeknél nem volt divat a pánikkeltés.

– Pánikrohamot? A férje miatt? Mi történhetett ott? – gondolta kételkedőn Gergő felhúzott szemöldökkel. A négyes számú kórteremhez érve egy orvossal találták szemben magukat:

– Szép jó napot! Siklósi Ádám doktor… Mi járatban?

– Üdvözlöm, doktor úr! Grujić Daemon vagyok, és Nagy Edithez jöttünk látogatóba.

– Közeli hozzátartozók mind? – vonta kérdőre összekulcsolt kézzel Daemont.

– A kollégái vagyunk, és virágot hoztunk neki, amit át szeretnénk adni.

– Rendben, de nézzék… – sóhajtott fel a doki. – A páciens nagyon gyenge és nincs magánál, sajnos nyugtatóznunk kellett…

– Nyugtatózni?! – lepődött meg Jani. – De hát azt mégis minek?

– Sajnos mivel nem közeli hozzátartozók, ennél többet nem oszthatok meg önökkel a betegről, megsérteném vele az adatvédelmi szabályzatunkat.

– Érthető, természetesen, doktor úr – mondta Daemon. – A virágot azért lerakhatjuk az ágya mellé? Csak jelzésképp, hogy várjuk vissza kis cégünk köreibe.

– Nézze, uram! A betegnek szigorúan pihenésre van szüksége, nagyon megviselték az események. Az önök látogatása valószínűleg csak felzaklatná…

– Értem, doktor úr, de csak ezt az egy dolgot engedje meg, hogy hadd rakjuk le a csokrot, és itt sem vagyunk, ígérem – a doktor szúrós tekintettel nézett a BFA tolakodó középvezetőjére, de végül így felelt:

– Na jól van, jöjjenek… Biztos nem a maguk hibája – tette hozzá, és bevezényelte őket a kórterembe.

Nagy Edit egy negyvenöt éves vörösbarna hajú teltkarcsú nő volt, rendkívül jó humorérzékkel megáldva. A BFA pénzügyi részlegén dolgozott. Mindenki szerette. Arról vált közismertté, hogy mindent megtett a cégért, olykor irdatlan mennyiségű túlórát is vállalt. Képes volt hajnalokig dolgozni egy héten akár több alkalommal is. Sokat nélkülözött, történt párszor, hogy az alapvető létfeltételekről sem gondoskodott: nem járt ki ebédelni, alig ivott vizet… Csak a monitort bámulta. „Ismerős, igaz?” – szólalt fel halkan valaki, akinek szavai sosem hallgattatnak meg. De vajon ki lehetett az? A kórterembe belépve szörnyű látvány tárult az elemzői csapat elé:

– Atyaég, szegény! – sóhajtott fel halkan János. A sarokban egy ápolónő egyből csendre intette.

– Pszt! – bökte meg a mutatóujját a szája elé helyezve Daemon.

Edit vörösbarna haja kifakult, szedáltan feküdt az ágyhoz kötözve. Arcának világa a hullasápadt színt öltötte magára, nagyjából tizenöt kilót fogyott. Gergőnek elakadt a szava, tekintetét igyekezett inkább a földre irányítani, nehogy szembesüljön a valósággal. Daemon a kórházi ágy mellett álló polcra helyezte a virágot, amelyen egy képeslap ékeskedett egy kézzel felírt kedveskedő szöveggel: „Várunk vissza mihamarabb…” Gergő hamarosan sarkon fordult, és elhagyta a kórtermet. Felzaklatta a látvány. Nem élt még át hasonlót. Gondolatai hurrikánt képezve kavarogtak a fejében: Mit élhetett át szegény Edit? Ki képes ilyet tenni a másikkal… Pláne a saját feleségével! Borzasztó… Egy pár percig még gondolkodott, majd a csapat többi tagja is a folyosóra tért. A kórterem ajtaja bezárult. Gyors kabátigazítás után a kijárat felé vették az irányt, eltéveszteni nem nagyon lehetett, csak az odavezető úton kellett visszafelé haladniuk. A sarkon Siklósi doktorba és egy ötvenes éveinek elején járó férfiba botlottak:

– Jaj! Elnézést, doktor úr! – mondta Daemon, aki véletlenül még a cipőjére is rátaposott.

– Semmi probléma! – felelte. – Sikerült elhelyezni a virágot Edit számára?

– Igen…

– Az én Editemnek? – vágott közbe az ismeretlen férfi. – Maguk meg kicsodák?

– Üdvözlöm! Grujić Daemon vagyok, a BFA elemzői vezetője, és Edit munkatársai vagyunk. Maga biztosan… – nyújtotta a kezét Daemon.

– Hogy nem sül le az a kibaszott bőr a pofátokról? Mit keresnek itt?! – felelte feldúltan a férj félrelökve a főnök kezét. Hátrébb lépett kettőt, majd mutatóujját a csapat felé szegezte: – Hát nem ártottatok ti már eleget?! Rohadt gerinctelen férgek! – a férfi szeme csillogott a benne bimbózó könnycseppektől. Küszködött. Egy aprócska lehelet választotta el attól, hogy könnyei gátjukat vesztve özönöljenek orcájára.

– Hé, hé, hé! Nyugalom, Attila, nyugalom, igaza van! Kérem, nyugodjon meg! – csitította le Edit férjét Siklósi doktor, majd a többiek felé fordult: – Menjenek, kérem!

Vették az adást, egy pár másodpercig mindenki hátrahőkölt a drámai jelenettől. Fogták a sátorfájukat, és megindultak a kijárat felé. Edit férje beszaladt a virágokért, és a csoport után hajította a csokrot. Gergő hátranézett.

– Szégyelljétek magatokat mind! Sírba teszitek a feleségemet, ti gennyládák! Még egyszer meg ne lássalak itt titeket! – a végelkeseredettség lassan halványuló szikráit vélte felfedezni Edit férjében. Az orvosoknak szerencsére sikerült lenyugtatniuk Attilát, mielőtt kárt tesz magában vagy bárki másban.

A csapat néma csendben a villamosmegálló felé sétált. Egyikőjük sem tudott szóhoz jutni, kivéve Jánost, aki próbálta oldani egy kicsit a feszültséget és színt csempészni az egyébként szürke és borús élethelyzetbe:

– Ez kemény volt… De nem baj, reméljük, Edit hamarosan felépül, és újra csatlakozik hozzánk.

– Ne is mondd! – felelte Peti az elemzői csapat másik tagja vonyító hangon.

– Nem csoda, hogy szegény Edit kikészült ettől a fószertól… Miket élhetett át egy ilyen agresszív ember mellett szegény? – tette fel a költői kérdést Daemon, amire mindegyikőjük csak fejcsóválással tudott reagálni.

Gergőnek azonban máson járt az agya. Valami furcsaságot érzett az egész jelenettel kapcsolatban: Ez meg mégis mi volt? Miért akadt ki ránk ennyire a csávó? Hisz nem is ismerjük, és ő sem minket… Mintha Daemon azt mondta volna, hogy a férje miatt került az ideg-összeroppanás szélére. Nem értem… Mi oka lenne bárkinek elküldenie az ember kollégáit, akik csak ajándékot hoztak a beteg feleségének… Lehet, csak így dolgozza fel a történteket? – törte a fejét a fiú.

Edit férje, Attila, akit akkor a BFA falain belül már hibbant félőrültnek tituláltak, eközben a négyes számú kórteremben ült felesége kezét szorongatva. Közelebb hajolt, majd egy csókot adott felesége arcára könnyező szemekkel. Az ajtó hirtelen kinyílt, és Siklósi doktor tért be hozzá, majd a férfi vállára helyezte a kezét:

– Attila! Jobban érzi magát? – kérdezte nyugtató hangon az orvos.

– Igen, köszönöm, doktor úr! Meg tudja most már mondani, meddig tartják bent a feleségemet, és mikor jöhet haza?

– Sajnálom… A feleségét át kell szállítanunk a Knezich Kórházba, ahol gyomortükrözést kell rajta elvégeznünk.

– Az mégis mit jelent? – kérdezte Attila a fejét vakargatva. – Miért, doktor úr?

– Tájékoztatnom kell, hogy a vérvizsgálat eredménye pozitív lett. Fennáll a gyomorrák veszélye. Ahhoz, hogy pontos eredményt kapjunk, szükséges szövetmintát vennünk… – Attila tölcsért formázva a szája elé helyezte a kezét:

– Az a sok strapa, kedvesem! Hányszor mondtam, hogy fel fog emészteni. Nem tudtam rád odafigyelni… – mondta keservesen, majd a gát átszakadt. Betonszilárd arcizmai nem bírták tovább szemhéjait mereven tartani. Szép lassan felrepedezett a szorítás. A mécses eltörött, zokogni kezdett.

Két héttel ezelőtt

Edit férje nemzetközi kamionsofőrként dolgozott, jól keresett, de havonta csak egy hétvégét volt alkalma otthon tölteni. 2020. október elején Attila éppen szolgálatban volt, a Further Trans sofőrjeként éppen Kijevbe vitt szállítmányt. A lerakodás után ő már nem a Csernobil felé vezető úton jött haza… Délután három óra környékén az ukrán–magyar határ közelébe érve lelkesen megjegyezte:

– Lassan otthon…

Attila örült annak, hogy nemsokára újra látja a feleségét, Editet. Lefékezve a határátkelőnél előrehajolt, és az égre nézett, fent az októberben költöző vadludak cikáztak. Szervezetten, csapatba verődve vándoroltak melegebb éghajlatra. Gyámoltalan állatok…

– Na, hallgassunk valami hazait!

Attila rutinosan tudta, hogy ebben a térségben már megfelelően fog magyar csatornákat a rádió antennája: „Vissza nem jön többé soha, bárcsak békén hagyták volna. Minden hajnal övé marad, látja szállni a madarakat. Hosszú, hosszú ideje vár… Nem számolja a napokat már…” – szólt a rádióból.

Nagy bólogatás közepette azt gondolta, milyen szép is az élet. Nem vette észre, hogy valami megváltozott… A zenét hirtelen telefoncsörgés zavarta meg, Attila lehalkította a hangerőt, majd felvette a kagylót. Csernobilban is a madarak hullottak le az égről először…

III. A PÉNZBŐL ÉPÜLT TORNYOK

Az égbolttal szemben vívott utolsó haláltusáját elvesztve a nap szépen lassan ereszkedett alá 1976. augusztus 15-én. A szögesdrótból felhúzott kerítés végtelenbe nyúló függönyt képezve szelte ketté a tájat. Annak mentén néhol egy-egy grandiózus fából épült őrtorony csúcsosodott ki. Egy ilyen toronyhoz robogott aznap este eligazítás után az akkor huszonkét éves Kovács András – az 1976. évi I. törvény a honvédelemről által kiszabott kötelező sorkatonaságának első évében – társával, Kocsis Lászlóval. András szeptembertől egyetemi tanulmányait kezdte volna, de júliusban egy napon szóltak, és menni kellett kivétel nélkül mindenkinek…

A támaszponthoz érkeztek, a csobogós hangú orosz katonai gyártású UAZ motorjának rotyogása elhalkult. András kiszállt, fegyverét vállára dobta, majd lehajolt, és gatyájának szárát csizmájába tűrte. A kerítés mindkét oldalán síri csönd honolt, mint általában… A torony lábánál egy lámpa álldogált, pislákoló fénye körül rovarok zümmögtek. A Szovjetunióban minden eltúlzottan nagy és óriási volt. András is a magasba emelkedő fatorony indokolatlan monumentalitását vizsgálta, majd katonatársára nézett, és így szólt:

– Na gyere, Laci! Menjünk fel, őrizzük a semmit!

– Meddig fog ez még tartani? Az évek meg csak telnek – felelte Laci.

Edit látogatása után a csapat három óra körül tért vissza az irodába. Mivel a fél kettő környéki kávészünet elmaradt, az elemzői csapat igyekezett pótolni a kávéadagot. A pletykák odújában, azaz a negyedik emelet kiskonyhájában találkoztak, persze előszervezés és tervezés nélkül. A csapat minden tagjában kattant a koffeinóra, ami univerzális hívószóként a koffeinkúthoz terelte a nyájat. Természetesen a nagylelkű BFA a munkavállalóinak ingyen és bérmentve kínálta fel az utánpótlás lehetőségét. Elvégre a második világháborúban is bőszen osztogatták a Pervitint a német katonák soraiban. Nehogy már ne hozza ki dolgozóiból a maximumot… Daemon tért be utolsónak, aki először a kukához lépett, és egy kiürült dobozt hajított bele, majd csatlakozott a többiekhez:

– Hú, hát ez nem volt semmi jelenet!

– Hallottam egyszer Andikától a számvitelről… – mondta a csapat egyetlen női tagja, Kitti, azonban félbeszakították.

– Várj már, ki az az Andika? – vágott közbe Peti, a csapat egyetlen női hangú férfi tagja. Néha úgy vonyított, hogy a magas C meg se kottyant neki.

– Beszélek, Peti! Nem zavar?! – mondta indulatosan Kitti, mivel a szavába vágtak.

– Jó, csak kérdeztem… Már azt sem lehet? Hadd tippeljek akkor… Andika az a tipikus ötven-hatvan közti könyvelő néni, akinek rózsaszínre van festve a körme, és mindig tipp-topp a frizurája, mintha fodrásztól jött volna.

– Tedd hozzá azt is, hogy csak azért hívatja magát Andikának, hogy fiatalabbnak higgye mindenki… – fűzte tovább a csapat rangidős tagja, Jani, aki utolsó évét töltötte a cégnél nyugdíj előtt. Gergő is kuncogott, ő azonban félénk volt. Nem mert semmit hozzátenni gyakornokként az ilyen beszélgetésekhez. Úgy érezte, ő még nem jogosult a többi kolléga kifigurázására ezen a szinten. Kitti eközben két karját összefonva szúrós szemmel nézett hármójukra.

– Na, elég legyen! Mit hallottál Andikától, Kitti? – csapott rendet Daemon, mint a gyerekek között.

– Köszi, Daemon, végre valaki, aki figyel rám – nézett kedvesen főnökére. – Na szóval, egy pár hónapja elvileg Edit kék-zöld mokeszokkal jött be dolgozni, és nagyon szomorú volt, néha még sírt is. Andikával arra tippelünk, hogy a férje tehetett erről.

– Úristen! Beteg állat, hogy csinálhat valaki ilyet a saját feleségével? Előbb vágnám le a karom, mint hogy Adrira kezet emeljek… – mondta Peti.

– „A hazugságokat mindig kimondjátok, na de az igazat?” – hallatszódtak valakinek a szavai, de süket fülekre leltek. A beszélgetés folytatódott:

– Egyetértek, hogy is hívják? Attila? A reakciója a kórházban is arról árulkodott, hogy egy agresszív mániákussal volt dolgunk – tette hozzá Daemon. A kiskonyhába két új ember csatlakozott a beszélgetéshez:

– Szeva, Zoli! – köszöntötte a működésfejlesztési osztály vezetőjét, Borbíró Zoltánt. Rusnya, igénytelen ember volt. Zsíros hajának tincsei Tarzan-féle külsőt kölcsönöztek neki. A szaga pedig megelőzte a hírnevét. Gergő orra meg is csavarodott: Azt a büdös… Attól még, hogy valaki annyit dolgozik, mint Zoli, fürödni szabad, nem? – gondolta Gergő, de nem mondott semmit.

– Szeretném bemutatni az új gyakornokunkat, Armandot.

– Göcsört Armand vagyok, sziasztok! – mutatkozott be a Gergővel egyidős fiú.

– Milyen volt a látogatás Editnél? – kérdezte Zoli a többiektől.

– Hallod, Zoli! Ezt meg kell hallgatnod… – mondta Kitti.

Az elemzők csapata szokatlanul jó kapcsolatot ápolt a működésfejlesztéssel Daemon és Zoli régre visszanyúló barátsága és a sikeres közös projektek révén. Az elemzőcsapat korrekt módon elpletykálta és kivesézte Edit férjének reakcióját fittyet hányva minden emberi méltóságra. A konteók, amelyek gyújtószegként indítják el a folyosói pletykákat, sem maradhattak el. A teljes munkaidősök leléptek. Nem volt sok idejük, húzós hét volt ez mindenkinek a cégnél, rengeteg munkával. A gyakornokok ideje rugalmasabb volt, ezért Armand és Gergő eltársalgott egy ideig még az asztalnál. Armandnak azonban sürgős dolga akadt, ezért magára hagyta gyakornoktársát, és kisétálva a kiskonyhából jobbra vette az irányt. Felnőtt munkavállalónak érezve magát Gergő a kávégéphez sétált, és főzött magának még egy adag koffeinfröccsöt, de minek? Sem az ízét, sem a bűzét nem szerette, de legalább üzleti küllemet kölcsönzött neki. Legalábbis hitte ezt ő… A kínkeserves kávékortyolgatás közben a kukába nézett, és látta, hogy tele van kiürült fejfájás-csillapítós dobozzal, tetejükön egy nyugtatóéval, amit nemrég főnöke hajított bele sunyiban. Ez meg mi? Mi a tökömnek ennyi fejfájás-csillapító? Na meg nyugtató…? – találgatott naivan a fiú. A gyógyszereket a BFA sajnos már nem állta, ezért azt saját kontóra finanszírozták maguknak a cég munkatársai. Hogyha kiderült volna, mennyivel növeli a hatékonyságot a vény nélkül kapható és függőséget okozó fájdalomcsillapítók és nyugtatószerek szedése, mielőtt a BFA kialakítja az irodaházat, lehet a kávégép mellé közvetlen gyógyszerautomatát is biztosítanak. Hamarabb kellett volna gondolkodni…

Gergő a kelleténél több idő alatt gyűrte le a kávéját, majd visszaindult a csapat székhelyére. Miután kilépett a kiskonyha ajtaján, és balra fordult volna, az ellenkező irányban a szeme sarkából két csinos kolléganőre lett figyelmes, akik a férfi WC ajtajával szemben beszélgettek, ezért inkább úgy gondolta, leül még egy kicsit telefonozni a szemközti fotelba, tisztes távolságra a hölgyektől. „Lazába” vágta magát, remélve, hogy felkelti a hölgyek érdeklődését. A barna hajút Blankának hívták, és ő is a működésfejlesztési részlegen dolgozott. Beszélgetőpartnere, Dia a marketingosztályról éppen bársonyszőke loboncát igazgatta. Gergő fél percenként igyekezett pozitúrát váltani, hol a lábát keresztbe, majd teljesen kinyújtva, néha megvakarva a homlokát, hogy azt éreztesse, valamin nagyon gondolkodik. Senki nem találta volna ki, de a kolléganőknek semmi sem tűnt fel a mutatványból. Kívülről inkább olyannak érződött, mint egy partra vetett hal ficánkolása. A hánykolódás közepette a fiúnak sikerült egy-két párbeszédfoszlányt elcsípnie a diskurzusból:

– Juj, neked is a makói hagymakávé a kedvenced? – kérdezte Blanka.

Hagymakávé?! – húzta a száját Gergő a mondat hallatán. A palija nem biztos, hogy ennyire finomnak találja…

– Én a stockholmi ananászeszpresszót jobban szeretem.

– Az is nagyon bomba! Olyan egzotikusak – Dia körbenézett, és Blanka felé fordult.

A beszélgetés hangszíne hirtelen halk sutymorgásba váltott át. Gergőnek is jobban kellett hegyeznie a fülét. Neki is leesett, hogy a kávékapszulák rejtelme csak a small talk[1] volt, és az igazi szaftos pletykák csak most következnek…

– Na és, figyi, mi történik most nálatok? – suttogta Dia. – Ez a dolog Marci részéről… Hallomásból tudom, hogy a vezetők nagyon nem örültek neki.

– Ne is mondd! Marci egy hete kiakadt, és sztrájkra buzdította a többieket, köztük engem is, és nem jött be dolgozni…

– És mi lett a vége? – kíváncsiskodott Dia.

Sztrájkolni? Ez megőrült? – bírálta magában kollégáját Gergő. Gondolom, büdös a munka… A beszélgetés folytatódott:

– De miért akart sztrájkot szervezni?

– A BACH miatt egyszerűen nem látunk a munkától… Nemrég kilépett tőlünk egy kolléga. A vezetőség pedig ránk tette a munkáját határozatlan ideig. Konkrétan visszük haza az irodát, és ennek tetejében nem is tudjuk, miért csináljuk… A fizuemelésről meg megy a hallgatás.

Mondjuk, a BACH tényleg több sebből vérzik… – gondolta Gergő, aki zöldfülűként ennyit volt képes felfogni az egészből.

– Szívesen bevédtem volna, de így, hogy Dáviddal gyereket várunk, felvettük a babavárót, ott a hitel is, és most éppen építkezünk… Nem kockáztathatom én sem az állásomat. Meg van kötve a kezem, alig várom már a szülési szabadságot, de még csak az első trimeszterben vagyunk, konkrétan minden egyes látogatás a dokinál megváltás, hogy nem kell aznap a munkával foglalkoznom… – panaszkodott Blanka.

– Persze, abszolút megértem! De fel a fejjel, milyen jó lesz majd, ha a kis csöppség megérkezik – mondta mosolyogva Dia. – De ezzel most azt mondod, hogy Marcit végül kirúgták?

– Nem tudom, nem mondanak senkinek semmit. Annyira homályos az egész! Marci teljesen felszívódott. Se kép, se hang! Szinte a nevét se szabad kiejtenünk… Most jött a héten ez a fura nevű új gyakornok, Göcsört Armand, asszem. Van tervben egy másik, gondolom, Marci helyére jönnek… – értetlenkedett Blanka.

– Nekem az a tippem, hogy ez egy ideje már tervezve volt, hogy megváljanak tőle. Elvileg még a főosztályvezetőhöz is eljutott, egészen Kri… – fejezte volna be a mondatát Dia, amikor a mellettük lévő férfi WC ajtaja kinyílt. Rossz helyszínt választottak a beszélgetésre…

„Amikor feltörte a negyedik pecsétet, hallottam a negyedik élőlény hangját… És láttam: íme, egy fakó ló, a rajta ülőnek neve Halál, és a Pokol követte őt; és hatalom adatott nekik a föld negyedrészén, hogy öljenek karddal, éhínséggel, döghalállal és a föld vadállatai által.”

Jelenések könyve, 6. fejezet: A négy első pecsét és a négy lovas (János, Krisztus után 90 környéke)

Az emlegetett szamár… A két kolléganő hamarost szedte is a sátorfáját, és kámforrá váltak. Az ajtón a „büszke apuka”, Armand sétált ki önelégült fejjel – ugyanis a „baba” nem volt farfekvéses. Kellemetlen légfrissítővel megspékelt szagot húzva maga után Armand Gergő felé indult, aki levegőt sem mert venni. Van pofája… Na mi van, görcsölt, Armand? – gondolta gonoszan Gergő, aki még a vízautomatából is remegő kezekkel töltött magának inni gyakornokságának első heteiben, nemhogy lezavarjon egy gyakornoktársához hasonló mutatványt. Követte kolléganőinek példáját, felállt a fotelból, egy elismerő tekintetet vetett Armand felé, majd visszaszédelgett a helyére.

Nagyjából negyed öt környékén harsány szitkozódás zavarta meg a csendespihenőt az elemzők csarnokában:

– Ezt a szart, már bocsánat! – lökte arrébb egerét Gergő. – Komolyan nem hiszem el ezt! Ez már nem az első!

– Na mi történt? – kérdezte tágra nyílt szemekkel Jani, akinek hátán ha fát is vágtak volna, akkor sem szólt volna egy szót sem. Ő maga is meglepődött a Gergőtől szokatlan reakción.

– Áh, semmi, ez a szar BACH… Már harmadjára próbálom legeneráltatni vele ezt az elemzést, de megint törlődött minden.

– Ez nem biztos, hogy a rendszer hibája – szegődött a BACH védelmébe vonyító hangon Peti.

– Ja persze, gondolom, nektek sosem csinál ilyet. A huszonegyedik században tök normális, hogy egy milliárdos cég nem képes egy normális szoftvert fejleszteni.

– Nálam a BACH tökéletesen működik, mint általában. Ha valami probléma van…

– Igen, igen, nyissak egy ticketet[2] az indiai kollégáknak… – vágta félbe Petit Gergő. – Na mindegy, én lementem cigizni.

Gergő kirontva az ajtón faképnél hagyta Petit és Janit. Kitti a cég egyik ügyfélmeetingjén volt, ezért nem lehetett szemtanúja a drámai összefeszülésnek. A BACH egy isten tudja, honnan importált elemzőrendszer volt, amelynek segítségével a Black Fort automatikus pénzügyi kimutatásokat gyártott ügyfelei számára. Pár kolléga nem volt kibékülve a ténnyel, hogy a cég egyik központi rendszere – amellett, hogy lassú volt, és nyögvenyelősen működött, mint a bűn – karbantartását Indiába szervezték ki. Ez minden munkavégzést csak macerásabbá tett.

Gergőt a lift a hátsó bejáratnál tette le, kilépve a fotocellás ajtón a zsebében gyújtó után matatott.

– Hova a tökömbe raktam…? Nem hiszem el, még ez is! – mondta ingerülten, majd ráeszmélt, hogy fennhagyta az öngyújtóját. Szerencséjére megpillantott egy másik, a hátsó bejárat közelében cigiző kollégát, akitől sikerült tüzet koldulnia. Visszasétált a bejárat melletti biciklitárolókhoz. Ez a Peti is… Nem látja a fától az erdőt! Mi érdeke lenne pont neki védeni ezt fostalicskát? Nem hiszem el ezt a csávót, de tényleg… – dacolt magával a fiú.

Hirtelen szikraként pattant fel benne egy ötlet, hogy mi lenne, ha tartana egy prezentációt Daemonnak arról, hogy miért nem megfelelő a BACH-rendszer, illetve milyen kihívásokkal küszködik az elemzők csapata. Eljátszadozva, megszületett az ötlet, hogy a fejlesztői csapattal közreműködve lefejleszthetnének egy zsírúj rendszert. Rengeteg elképzelése volt a megvalósításáról… Annyi rutinja már volt, hogy tudta, minden ötletet jól meg kell indokolni a cégnél. Nem elegendő szimplán szavakba önteni, előadni és vizualizálni is kell azt. Ha megtartom ezt a prezit, Daemon tuti jó véleménnyel lesz rólam, lehet, még ajánlást is ad Hollandiába! – gondolta Gergő. Külföldre szeretett volna menni továbbtanulni az egyetem harmadik évétől. A szél kint felerősödött az őszi hidegben.

– „Íme az ember!” – idézte valaki Pilátus szavait, de Gergő nem hallotta.

Felpezsdülve az új ötlettől Gergő jobb kedvre derült. Agyalás közben észre sem vette, hogy elmúlt öt óra. A munkaideje is lejárt, de sebaj, ő hajthatatlan volt. Mintha kicserélték volna, elindult vissza a negyedik emeletre. Útközben írt egy üzenetet legjobb barátjának, Robinak – akivel nem mellesleg egy szobán is osztoztak a kollégiumban –, hogy vacsorázzanak együtt az Aprovechar nevű mexikói gyorsétteremben. Robi hamar vissza is igazolta.

Visszafelé tartva Gergőnek eszébe jutottak a kórházban történtek… Árnyalták jókedvét ugyan, de igyekezett elterelni gondolatait. Szegény Edit… – szokásához híven nehezen tudott elvonatkoztatni a negatív történésektől. Mire visszaért, Peti már kereket oldott, csak Kitti és János maradtak ott, de ők is nagykabátban:

– Jókora cigiszünetet tartottál. Minden okés? – kérdezte János a fiút.

– Persze, minden a legnagyobb rendben – felelte mosolyogva.

– Miért, mi történt? Lemaradtam valamiről? – csatlakozott be Kitti.

– Semmi extra, csak Gergő kicsit kiakadt a BACH-ra, de sebaj. Sose feledd, hogy nem múlik rajtunk emberélet, hogy ennyit számítson egy kimutatás.

– Van benne valami – mondta Gergő derűs pillantást vetve János felé.

– Azt hittem, ennél komolyabb a dolog… Na de menjünk, Jani, ránk melegszik itt a végén a kabát.

Szerény búcsút vettek egymástól, és egy szempillantás alatt mindketten elviharzottak. Gergőnek azonban még dolga volt… Telt-múlt az idő, a prezentáció diái már-már mérnöki precizitással készültek. Gergőben a bizonyítás vágya égett: Ezt itt még odahúzzuk, és kész! Nice! Na most olyan prezit rakok le, hogy megszólal – a fiú olyannyira belefeledkezett a külvilág történéseibe, hogy egyszer sem nézett az órájára. Tekintete a képernyő jobb sarkába kalandozott, az óra 19:18-at mutatott. Hirtelen a fejéhez kapott, hogy már rég el kellett volna indulnia a találkozóra Robival. Megint késésben volt, aznap már másodjára. Villámgyorsan összepakolta a holmiját, és lóhalálában nyargalt le a főbejárathoz. Egy hanyag „Jó éjszakát!” odabökött Andrásnak, majd átlavírozott a forgóajtón.

Gergőnek sikerült egy combosabb késést produkálnia. Az étterem ajtaja előtt egy zömök alak sziluettjét pillantotta meg, nem merte elkiabálni, hogy a barátja az, ezért elindult felé.

– Mi van, megint nincs rajtad szemüveg? Most csak húsz perc! Esküszöm, rekord! Neked mindig egy fél órával későbbi időpontot fogok mondani innentől kezdve – tett szemrehányást Robi, majd szokásosan egy mozdulattal hátraigazította felzselézett, drótszerű fekete haját.

– Hallod, ne haragudj! Egy prezentációt készítettem a főnökömnek.

– Akkor, gondolom, megint sikerült túlórázni… Tudj már nemet mondani, tesó!

– Azt tudok, csak…

– Csak? – húzta fel a szemöldökét Robi, majd elmosolyodott: – Dehogy tudsz! Jobban ismerlek, mint te magadat! Elhiszem, hogy jó cég meg minden, de kifizetik ezt neked egyáltalán?

– Ez most tényleg önszántamból történt, de nem akarok ezen vitatkozni…

– Vágom! Felejtsük el! Csak szopattalak, de a churrost cserébe te állod!

– Legyen hát így… – Gergő nem ellenkezett, neheztelt magára a késés miatt. Befelé menet megálltak egy kioszknál, és folytatták a beszélgetést:

– Miről kell amúgy prezizned?

– Van ez a rendszer a cégnél, amit már a múltkor is mondtam, hogy egy rakás szar…

– Jaj, tudom, arról a zenész csávóról kapta a nevét…

– BACH, igen az. Na arról raktam össze egy anyagot, hogyan lehetne jobbá tenni. Elő szeretném adni majd a főnökömnek.

Gergő proaktivitása mesekönyvbe illő volt. A BFA szerette az olyan dolgozókat, akik teljesen ingyen ötletgazdát játszottak. A rendelés leadása után leültek. A bőség zavara állt fent, ugyanis elég kihalt volt az étterem. Gergő burritót evett sült krumplival, egy jó nagy adag majonézzel kísérve. A falatok öblítéséhez vaníliás kóla szolgált. Robi narancslevet ivott, és tacót rendelt ugyancsak sült krumplival. Evés közben a két barát egy darabig még elbeszélgetett munkáról, nőkről, sulis ügyekről… Csak a szokásos. A tálcák megüresedtek, kész csatatér figyelt az asztalon. Robi kajakómából felocsúdva Gergőhöz szólt:

– Fú… Hallod, Gergő, késs legközelebb is! Jólesett az ingyen churros! – Gergő és Robi középiskolában osztálytársak voltak, és legjobb baráti viszonyt ápoltak, így nem volt szokatlan köztük az ehhez hasonló zrikálás.

– Kapd be… – motyogta az orra alatt Gergő, már készült visszavágni, amikor egy idősebb nyugdíjas évei előtt álló férfi az asztal mellett termett:

– Ha nem zavarja az urakat, elvinném a koszos tálcákat!

– Természetesen! Köszönjük szépen! – felelte Robi udvariasan.

– Tudják, tudják, telik az idő, fogy a becsület! Óvakodjanak a szőke nőtől! Telik az idő, fogy a becsület! Telik az idő, fogy a becsület! Telik az idő… Óvakodjanak a szőke nőtől! – mantrázta mániákusan a férfi a tálcák felszedése közben. A két fiú megszeppenve nézett egymásra. Egy ideig poénosnak találták, de végül rájöttek, hogy nincs minden rendben nála. – Tudják, ki az a szőke nő?

– Tudnunk kéne? – kérdezte Gergő. Mentőövként egy negyedik alak tűnt fel a semmiből, egy fiatal srác volt, aki kasszásként dolgozott az étteremben.

– Barna bácsi, vidd ki a tálcákat, aztán menj a konyhába, mert ott is elkél a segítség. – mondta a kasszás, persze ennek a fele sem volt igaz.

– A konyha, igaz, igaz! Köszönöm, Bence! – mondta Barna bácsi, majd elillant a tálcákkal.

– Bocsi, srácok! Egy kicsit hóbortos az öreg, de a szíve aranyból van.

– Ja, ugyan! Semmi probléma! De milyen szőke nőről beszélt? – tette fel a kérdést Robi.