A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Corinne Michaels: Broken Dreams (Whitlock Family, #2), 2023

Fordította
FARKAS NÓRA

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Még egyszer, kérlek, 2018

Miénk az éjszaka, 2019

Várj még rám, 2019

Maradj közel (társszerző: Melanie Harlow), 2019

Ne csak a testemre figyelj, 2020

Arrowood Brothers-sorozat 1–4., 2021–2022

Egyszer már szerettél, 2022

Willow Creek Valley 1–4., 2022–2023

Rose Canyon 1–3., 2023–2024

Törött szívek (Whitlock testvérek 1.), 2024

Copyright © 2023. BROKEN DREAMS by Corinne Michaels

Hungarian translation © Farkas Nóra, 2024

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2024

Minden jog fenntartva!

Borítófotó © Wander Aguiar

Borítóterv: Sommer Stein, Perfect Pear Creative, Fehér Zsanett

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Csémi Judit

Korrektúra: Dobos Attila

Tördelés: KFBook Design Stúdió

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2024

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu • www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5708-90-1

Ajánlás

Azoknak, akik átélték a gyászt, és találtak kiutat belőle.

KEDVES OLVASÓM!

Mindig is az volt a célom, hogy gyönyörű, szívbe markoló szerelmi történeteket írjak, amelyek maradandó benyomást hagynak. Ugyanakkor szeretném, ha minden olvasóm kellemesen érezné magát. Ezért az esetleges felkavaró tartalmakról történő informálódás érdekében kérlek, kattints az alábbi linkre, amely a könyv weboldalára vezet, ahol egy lenyíló linket találsz a témában. Ha erre nincs szükséged, kérlek, lapozz tovább, és remélem, szeretni fogod ezt a könyvet, amelyet teljes szívemből írtam és tárok eléd!

https://corinnemichaels.com/books/forbidden-hearts/

EGY

Grady

– Gyerünk, Jett, öltözködnöd kell – morgolódom, miközben megpróbálom ráimádkozni a három és fél éves gyerekemre a kicseszett ingét.

Csak áll ott, a mellkasán keresztbe font karral, és rázza a fejét.

– Ovi, nem!

– De bizony, ovi, apunak dolgoznia kell.

– Munka, ne, apu! – Hátrálni kezd. – Az állatok!

Mindkettőnknek nehéz váltás volt, amikor visszaköltöztünk Sugarloafba. Először is, a húgommal, Brynleevel élek a három hálószobás házában, amelynek a hátulja egy állatsimogató – már ahogy azt ő elképzeli. És ahol Jett az összes idejét eltölteni szándékszik.

Én pedig az új lovakat látom el, amelyeket Rowan nemrég szerzett be, miközben a pilótaoktatói vállalkozásomat próbálom beindítani.

Harmadrészt egyedül csinálom mindezt, és eddig klasszul halad a dolog. Mondhatjuk úgy is, hogy rettenetesen rosszul teljesítek, ami ezt az egyedülálló apa cuccot illeti.

– Ovi után meglátogathatod őket – alkudozom. Mindeddig sosem vettem észre, hogy egy kisgyerekkel tárgyalni kiköpött olyan, mintha egy túszejtővel próbálna meg dűlőre jutni az ember. Ő is képes érvelni, őrjöngeni, megtagadni, amit kérsz tőle, és aztán amikor végre azt hallja, amit akar, beadja a derekát.

Lisa ezt a helyzetet tökéletesen kezelte volna.

A feleségem gondolata úgy zúg keresztül rajtam, mint a szél, és hidegséget hagy maga után a mellkasomban, ahogy távozik. Különös ez, ahogy időnként elfog az elvesztése érzete: mint most is, amikor a fiunk dacoskodik.

– Simogathatom őket?

– Igen – felelem sóhajtva –, a nagynénéd meg fogja engedni, hogy megsimogasd őket, de csak akkor, ha most felöltözöl, és elmész az óvodába.

Párszor fel-le billeg, mintha csak egy trigonometriai probléma megoldására kértem volna, és aztán csoszogva megindul felém. Elfojtom a vigyoromat, és átbújtatom a fejét az ingén. Amint felöltözött, előrevetődik, és a nyakam köré fonja a karját. Nevetve kapom el, és magamhoz szorítom. Vannak napok, amikor nem tudok mihez kezdeni az egésszel: amikor nem lehet semmivel sem felvidítani, amikor a padlón kezd fetrengeni egy fürdő miatt, vagy amikor beteg. És aztán ezek a pillanatok, mint ez a mostani is, idézik emlékezetembe, hogy miért is éri meg az egész.

Hogy miért nem számít, hogy fel kellett adnom azt az életet, amiért olyan keményen megdolgoztam, meg a fogadott családomat, amelyre a haditengerészetnél leltem, meg azt, hogy milyen volt többé-kevésbé hősnek érezni magam – mert Jettnek nagyobb szüksége volt rám.

Szüksége volt rám, hogy én legyek az az ember, aki kiszáll mindebből, és helyette otthont teremt neki.

– Szeretlek, Jett – mondom, és puszit nyomok a feje búbjára.

– Én is szeretlek, apu!

Azzal már ott sincs: kirohan a szobájából, minden bizonnyal azért, hogy a pajtában keressen menedéket, ahol Brynlee épp az állatseregletét eteti.

Felnyögök, amint recsegő-ropogó térddel felkászálódom, és utánaeredek.

Ott találom őt Brynn karjában, amint két kezével épp a húgom arcát gyömöszöli.

– Helló, Grady! – motyogja a húgom összepréselt ajkán keresztül.

– Jó reggelt, Brynn!

Megpróbál mosolyogni, de nem jár sikerrel.

– Jett, összelapítod az arcom!

– Nannéni hangja fura – nevetgél Jett.

– Furán is néz ki – viccelődöm, képtelen vagyok ellenállni az ösztönös késztetésnek, hogy kihozzam a sodrából, ahogy az egy idősebb bátyhoz illik.

Brynn kimereszti a szemét, és felfújja az arcát, ezzel arra kényszerítve a fiamat, hogy elengedje, amitől Jett még harsányabban kacag.

Ez a nevetés annyira emlékeztet az anyjáéra. Lisa mindig szívvel-lélekkel kacagott. Idétlen és harsány nevetés volt, de egyben gyönyörű és felszabadult. Bárcsak újra hallhatnám, még ha csak egyszer is, hogy igazán az emlékezetembe véshessem.

– Te meg furán nézel ki, és rossz a szagod – próbál sértegetni Brynn.

Felszalad a szemöldököm, és kikapom Jettet a karjából.

– Micsoda csattanós visszavágás!

Megvonja a vállát.

– Nekem nem megy a visszakézből sértegetés, gondolom.

– Nem úgy néz ki. – Leteszem a földre Jettet. – Fuss, és hozd ide a cipődet meg az ételhordó táskádat!

Kilő, mint a nyíl, Brynn pedig a kezembe nyomja a műanyag kávéspoharamat.

– Tessék. Ma reggel átmész Rowanhez?

Bólintok.

– Igen, eldobom az oviba ezt a kis veszedelmet, aztán odamegyek, foglalkozom a két új lóval, utána meg megyek repülni. Könnyű kis nap lesz.

– Sajnálom, hogy ma nem tudom én elvinni helyetted, ostobaságnak tűnik, hogy oda kelljen bumliznod csak azért, hogy aztán visszavezethess ide, de ma a bíróságra kell mennem, és akkor sem tudok hamarabb elszabadulni, ha szükséged van rám.

Bólintok.

– Majd csekkolom, Asher be tud-e ugrani segíteni, ha szükséges. Ma kettő körül van egy repülőutam, de elvileg még időben vissza fogok érni, hogy el tudjam hozni az oviból Jettet.

Az összes testvérem egyazon birtokon él. A dédszüleim több mint nyolcvan hektárt vásároltak fel, és sokáig gazdálkodtak itt. Amikor anyánk meghalt, a legidősebb bátyám, Asher örökölte a földet, ő pedig mindent egyenlően osztott el köztünk. A probléma az, hogy az én földterületemen nincs semmi más, csak fák. Azért választottam ezt annak idején, mert Brynn és Rowan mindketten itt akartak élni, és így nekik jutottak a lakhatást is biztosító birtokrészek. Amikor most mégis ideköltöztünk, volt némi fennakadás az engedélyekkel valami szennyvízelvezetési problémák miatt, így ami eredetileg körülbelül hat hónapos együttélésnek nézett ki Brynn-nel, most sokkal hosszabbnak ígérkezik.

– Jól hangzik – mondja Brynn, miközben beleszürcsöl a kávéjába. – Jelentkezett már az építési vállalkozó?

– Azt remélik, hogy jövő hónapra meglesznek az engedélyek. Akkor lesz majd szükség az építési vállalkozóra, hogy mozgásba lendülhessen a dolog, de amíg meg nem érkeznek az engedélyek, mindenkinek meg van kötve a keze.

– Tudod, hogy addig maradhatsz itt, ameddig csak akarsz. Nincs semmi oka, hogy kapkodnotok kelljen a kiköltözéssel.

Az a terv, hogy kibérelek egy házat, de az új cégemnek mindeddig csupán egyetlen ügyfelet sikerült szereznie, így aztán nincs pénzem. Próbálom beindítani a vállalkozásomat, de nem mondhatnám, hogy eddig szárnyaltunk volna – se szó szerint értve, se képletesen.

Mindeközben van egy futárszolgálatom is az eszméletlenül gazdagok meg a nagy cégek számára: amikor nagyon rövid időn belül van szükségük valami apróságra, kiszállítom nekik. Egy New York-i nagykutya rám bízta az aláírandó és letanúzandó papírjai tologatását. Ez lehetővé teszi számukra, hogy percek alatt megkapják az iratokat, ahelyett, hogy órákat kellene várniuk rá. Szerintem kész őrültség, csakhogy csengetik érte a lóvét, nekem pedig abból sokra van szükségem, tekintve, hogy az öcsém nem fizet nekem – na nem mintha egyébként elfogadnám a pénzét.

Rámosolygok a húgomra, amiért ennyire nagy a szíve.

– Tudom, hogy maradhatunk. És nagyra értékelem.

– Csak éppen az őrületbe kergetlek…

– Nem te, Brynn, csak az van, hogy szeretném, ha Jett be tudna itt illeszkedni. Most már főállású apjának is kell lennem, és ez azt jelenti, hogy egy olyan otthont kell teremtenem számára, ahol felnevelhetem.

Egyedül őérte adtam fel az életre szóló álmomat, hogy pilóta legyek. Hogy azt az életet biztosíthassam a fiamnak, amit az anyja szánt neki. Egy olyan életet, ahol futkározhat és játszhat, lovaktól körülvéve, és egy olyan családi életben lehet része, mint nekem annak idején, kölyökkoromban. Nincs semmi, amit ne tennék meg a fiamért, és azért, hogy lerójam tiszteletemet a néhai feleségem emléke előtt.

– Nos, örülök neki, hogy mindketten itt vagytok; és most már te neveled Jettet, Grady. Mindannyian a családunk segítségére szorulunk időnként.

És tényleg klassz volt nekünk is Brynnt a közelünkben tudni. Csodálatosan bánik Jett-tel, a kissrác pedig rajongva szereti őt.

A feleségem Jett négyhetes korában halt meg. Ez volt a legszörnyűbb dolog, ami életemben történt velem, és teljesen elveszett voltam. Még csaknem négy évem volt hátra a megbízatásomból, amit ki is töltöttem, de mindez idő alatt nem tudtam folyamatosan jelen lenni Jett apukájaként.

Rövid idővel Jett születése után a haditengerészet hat hónapra kiküldött a tengerentúlra. Lisa és én tudtuk, hogy ez következik, ezért fel voltunk készülve rá. Amire viszont nem voltam felkészülve, hogy ezt majd nélküle kell kiviteleznem, és hogy Jettet Oklahomába kell majd költöztetnem a nagyszüleihez. Nem volt ideális megoldás, de reálisan ezt lehetett kihozni a helyzetünkből.

Amikor visszatértem, azt láttam, hogy boldog ott. Jól érezte magát a nagyival meg a papával: eljátszogatott a farmon, ahol az édesanyja annak idején felnőtt, és megegyeztünk, hogy amíg én a megbízatásomat teljesítem, addig ott marad náluk, én pedig rendszeresen látogatom őket.

Most pedig itt van velem, és vissza akarom kapni az összes időt, amit nem vele töltöttem.

Rámosolygok a húgomra, és bólintok.

– Nem mintha olyan messzire szakadnánk egymástól azután, ha egyszer kiköltözöm…

– Igaz. Ne felejtsd: holnap családi vacsi, hogy megünnepeljük Rowan nagy hírét.

– Azt, aminél úgy teszünk, mintha nem tudnánk, hogy épp most vásárolt meg újabb nyolcvan hektár földet?

– Azt – vigyorodik el.

– Mi a pokolért fizetett érte ennyit?

– Mert licitháborút folytatott Charlotte Sullivannel.

– Szóval csak azért fizetett jóval többet, mint amennyit kellett volna, hogy ő nyerjen? – szalad fel a szemöldököm.

Brynn halkan felnevet.

– Kimondtad a varázsszót: ő nyert. Csakis ez számít neki, ha arról a nőről meg az egész pereputtyáról van szó.

Az öcsém egy címeres idióta!

– Figyelj csak, törtem rajtad a fejem.

– Ez sosem jelent jót.

– Fogd be! Egyébként pedig arra gondoltam, hogy ki kellene mozdulnod, és találkoznod emberekkel – közli, miközben a táskájába tuszkol pár papírlapot.

Úgy bámulok a húgomra, mintha szarvakat növesztett volna az imént.

– Hogy kivel kellene találkoznom?

– Emberekkel! Barátokat kellene szerezned, vagy randiznod kellene valakivel.

– Vannak barátaim.

Keresztbe fonja a karját a mellkasán.

– Nem, nincsenek. Neked testvéreid vannak. Mi nem a barátaid vagyunk. Komolyan beszélek: kis híján négy év telt el, és… Nem is tudom, csak ki kellene bújnod a csigaházadból.

Nem először hallom ezt. Csakhogy semmiféle késztetést nem érzek rá. Szerettem a feleségemet. Elveszítettem őt, és a továbbiakban inkább megóvnám magam a fájdalomnak ettől a szintjétől.

Emellett most amúgy is Jettre és az üzlet beindítására koncentrálok. Nem most van itt az ideje, hogy megbirkózzam ezzel, és hiába motiválja jó szándék a húgomat, ezt nem értheti.

– Nem olyan könnyű randipartnert találni, ha nem ismersz senkit. Amúgy pedig egyelőre örülök, hogy lassan ismerkedem a várossal. Nincs nekem időm kimozdulni, és… ezzel a szarsággal foglalkozni.

– Szóval mégiscsak bele akarod vetni magad megint az ismerkedésbe?

– Nem. Nem akarok randizni senkivel.

Zavartalanul folytatja tovább, eleresztve a füle mellett, amit mondtam.

– Van egy barátnőm, akivel tökéletesek lennétek együtt.

– Nem fogok randizni a testépítő barátnőddel. – Isten engem úgy segéljen!

– Miért nem? Azt mondtad, nincs időd emberekkel találkozni, én pedig sok embert ismerek. El is van intézve.

Nagyot sóhajtok.

– Nem kell, hogy bárkivel is összeboronálj.

– Kell neked valaki, aki segít továbblépni.

– Nem. Nem kell.

– Figyelj, menj el a randira Margarettel. Cuki és szép lány, remek állása van, és szereti a gyerekeket. Foglaltam nektek asztalt, meg minden.

– Mondd le! – sziszegem összeszorított fogakkal.

Jett visszaszalad a szobába.

– Apu, van cipőm!

A legkevésbé sem végeztem ezzel a beszélgetéssel, de nem Jett előtt fogom folytatni. Megfordulok, hogy a fiamra nézzek, és ingatni kezdem a fejem.

– Ez igaz, kisöreg, csak éppen két különböző cipő van rajtad, és kacsalábra vetted fel őket. – A karomba kapom, miközben ő felkacag, én pedig az arcába bömbölök, akár egy oroszlán.

– Gyerünk, keressük meg azt a cipőt, amit felveszel! Később találkozunk, Brynn. És komolyan mondom: fújd le, mert én ugyan el nem megyek.

– Majd elválik! Legyen jó napotok, fiúk! Szeretlek titeket!

Amint rendbe szedtem Jettet, felkapom mindkettőnk táskáját, és útnak indulunk az óvodába, magunk mögött hagyva a húgom ostoba ötletét. Odafelé minden rendben van Jett-tel: a húszperces utunk során végig valamit néz az iPaden. Az ovi megtalálása egyáltalán nem úgy alakult, mint ahogy azt én előre elképzeltem. Egyetlenegy ilyen intézmény van a városban, várólistával, de szerencsére volt egy üresedés a csoportjában, és előre tudtunk ugrani a sorban, mivel Brynlee pár hónapja kisegítette a tulajdonost valami jogi ügyben.

Amikor lefékezünk az épület előtt, Jett az ajkát biggyesztve néz ki a kocsiablakon.

Kérlek, hadd ne legyen a mai nap is olyan, mint a tegnapi.

– Nyomás befelé, pajtikám! – mondom neki, miközben megfogom a kezét, és megindulunk az épület felé.

Mindannyiunk részéről alkalmazkodást igényelt ez a helyzet. Az ideérkezésünk utáni első pár hétben még jól szórakoztunk. Körbemutogattam neki a várost, azzal töltöttük a napokat, hogy elmentünk a parkba, meg fagyizni, de most már be kell indítanom az itteni életünket.

– Ovi, ne, apu! – rángatja meg a karomat, amikor a bejárathoz érünk.

Leguggolok hozzá.

– Tudom, hogy nehéz, és hiányzik a nagyi meg a papa, meg az otthonunk, de ez az ovi jó móka lesz. Az óvó nénijeid kedvesek, és… – Magyarázhatom ezt egy háromévesnek, akit a legkevésbé sem érdekel, csak éppen fogalmam sincs, mit csinálok, és ez tűnik a legjobb megoldásnak. Így végül visszatérek az eredeti tárgyalási kiindulópontomhoz. – Az ovi jó móka.

– Nem jó móka.

Nem, valószínűleg tényleg nem az. A magam részéről ki nem állhattam annak idején, de sajna muszáj lesz járnia.

– Hahó, Jett! – szólal meg egy puha hang a hátam mögül.

Amikor odafordulok, hogy megnézzem, ki beszél, elakad a lélegzetem. Ez a nő kábítóan gyönyörű. Hosszú, szőke haja féloldalasan a jobb vállára hullik, a legmelegebb, legszebb kék tekintettel néz rám, amit valaha láttam, és egy kislány kezét fogja, aki kiköpött úgy néz ki, mint ő.

– Te csakis Jett apukája lehetsz. Én Addison vagyok, ő pedig itt Elodie. Ők ketten csoporttársak.

Felemelkedem, és megköszörülöm a torkomat.

– Úgy van. – Kinyújtom felé a kezem. – Grady Whitlock vagyok.

– Ó! Azta, hűha! Soha nem raktam ezt így össze a fejemben. Én Addison Davis vagyok. Csak pár éve költöztem ide, néha még kicsit bizonytalan vagyok, hogy ki kicsoda, és komolyan mondom, csak felbukkannak emberek, én meg hülyén érzem magam, amiért nem ismerem őket… és… De összevissza csapongok – jegyzi meg nevetve. – Hadd próbáljam meg újra! Ismerem a bátyádat, Ashert, mert a Fuss Hozzámban dolgozom.

– Fuss Hozzám?

Lövésem sincs, hogy az meg mi a fene.

– Igen, ez a városban létesített menedékhely az otthonról elszökött fiataloknak. Én vagyok az egyik alapítója. A barátnőm, Blakely a másik tulajdonos, ő Oregonban van.

– Ez igazán remek. Üdv itt, Sugarloafban! Bár, azt hiszem, ugyanezt nekem is lehetne mondani, tekintve, hogy soha nem igazán éltem itt.

– Nem? Ezt nem is tudtam.

Megrázom a fejem.

– Anyám akkortájt költözött ide, amikor Brynn még kicsi volt, én viszont akkor főiskolás voltam, és… azóta nekem a katonaság volt az, ami kijutott.

– Köszönet a szolgálatodért!

Megrázom a fejem.

– Nem szükséges megköszönni.

Mindig olyan kellemetlenül érzem magam, amikor ezt mondják. Azért tettem, amit, mert ezt akartam tenni. Szerettem a munkámat, a repülést, mindent szerettem benne, és nem érzem úgy, mintha valami rendkívüli dolgot tettem volna. Na persze, nem egy mindennapi munka ez, de nem kell érte köszönetet mondaniuk.

– Attól még hálás vagyok érte.

Elodie zúgolódni kezd.

– Festeni akajok, anyu!

Ezzel egy időben Jett is rákezdi.

– Ne. Ovi!

– Idővel könnyebb lesz? – kérdezem Addisont.

– Egy fikarcnyit sem, de eleinte Elodie is utálta az óvodát. Addig mindig vagy velem volt, vagy családtagok vigyáztak rá. Szóval amikor először be kellett hoznom ide, az sokkoló volt. De Jett be fog illeszkedni. Igazán remekül bánnak itt velük.

Bólintok, őszintén remélem, hogy így lesz.

– Ha te mondod.

Felkapja a karjába Elodie-t.

– Csak maradj határozott, és ne kegyelmezz meg neki!

– Tuti tanácsnak tűnik.

– Segítsek? – ajánlkozik Addison. – Azt mondják, egy egész falu kell hozzá…

Nem akarom magam totális lúzernek érezni, aki még az oviba sem képes beterelni a gyerekét, ezért aztán mosolyt villantok felé, és megrázom a fejem.

– Megoldom. Repülő őrnagy voltam, és ha azokat az óvodásokat rá tudtam venni, hogy rám hallgassanak, akkor ez is menni fog.

Jett erősebben rángatja meg a karomat.

Addison figyeli, ahogy tövestől igyekszik kitépni a karomat a helyéből, és felfelé görbül az ajka, ahogy igyekszik elfojtani egy mosolyt.

– Oké. Akkor hát sok szerencsét! Be kéne vinnem Elodie-t, mert aztán le kell váltanom az éjszakai műszakot.

– Persze.

– Örülök, hogy megismerkedtünk! Biztos vagyok benne, hogy még összefutunk.

Ha rajtam áll, nem fogunk. Nincs időm barátokra, se gyönyörű nőkre. Ha csak meg találom említeni ezt, a húgomnak ötletei támadnak majd, és isten látja lelkem: abból már így is épp elég akad neki.

– Én is örültem a találkozásnak.

Belép az épületbe, miközben Jett a karomat cibálja, és ezúttal esküszöm, hogy kificamodott benne valami, ahogy megpróbál odavonszolni a kocsihoz.

– Nem fog megtörténni, öregem.

És akkor… akkora dührohamot vág le, amire nem voltam felkészülve.

A földre huppan, sikoltozik, és rúgkapál a lábával.

– Ovi, ne! Ovi, ne! – kiabálja újra meg újra, miközben a karomba kapom, és megpróbálom leszorítani a lábát, hogy ne rúgjon belém folyton. Az emberek megbámulnak: nézik, ahogy cipelem befelé a vigasztalhatatlan kisgyermekemet az óvodába.

A recepción nem ítélkeznek, a pult mögött ülő nő mosolyogva fogad minket.

– Látom, Jett ma nem lelkesen érkezett?

– Heh? – kérdezek vissza, mert képtelen vagyok teljesen kivenni a szavait a fülemet betöltő nyavalygás hangjaitól.

– Nem örül neki? – kiabál vissza.

– Mi vezette erre a megállapításra? – kérdezem mosolyogva, hogy ne gondolja rólam, hogy egy pöcs vagyok.

Felnevet, és aztán végigkísér a folyosón, hogy kinyissa előttem a terem ajtaját. Addison suhan el mellettem kifelé menet, és egy összeszorított ajkú, de megértő mosolyt küld.

Az óvó nénije megindul felénk, én pedig leteszem Jettet, de továbbra is finoman megtartom a karjánál fogva.

– Jett, elég volt!

Ő azonban nem így gondolja. Csinálja tovább a műsort.

Volt már részem pár elég rázós helyzetben. Az egyik bevetésen rutinmanővereket hajtottunk végre, és elvesztettem az egyik hajtóművet. Ehhez hasonló esetekre képeztek ki, de azért ha ilyesmi történik, az abban a pillanatban egy kicsit lesokkolja az embert. A kiképzésemre hagyatkoztam, megőriztem a nyugalmamat, és gond nélkül sikerült letennem a gépet.

Erre viszont nem képezett ki senki.

– Jett, öcsisajt, ezt be kell fejezned – próbálkozom újra, miközben a könnyeibe belefacsarodik a szívem.

Az óvónő ott áll mellettem, és a vállamra teszi a kezét, miközben igyekszik jobb belátásra bírni.

– Jett, nemsokára a teherautókkal fogunk játszani, akarsz te is jönni?

Elfordítja a fejét.

– Csak semmi teherautó, mi? Nos, Jamie épp színez, van kedved csatlakozni hozzá?

Nem válaszol, de legalább a sivalkodás abbamaradt. Most már simán csak ignorál mindannyiunkat.

Az óvónőből kis híján kipukkad a nevetés.

– Megértem, hogy a színezés nem annyira szórakoztató. Apukád repülőgépeket vezet, nem igaz?

Erre már felpillant a gyerek.

Én válaszolok helyette.

– Így van. Jett odáig van a repülőkért.

Az óvónőnek erre látványosan leesik az álla, amit nyilván csak megjátszik, de Jett kezdi bekajálni a dolgot.

– Én is odavagyok a repülőkért! Tudtad, hogy repülőgépeink is vannak, és azokkal is lehet játszani?

Jett egy leheletnyit megmoccan, így most már nem fordít teljesen hátat neki.

– Repülők?

– Igen, ott van egy egész doboznyi.

Jett könnyáztatta tekintete rám szegeződik, és aztán abba az irányba néz, ahol a játékokkal teli doboz van. Érzem, hogy a kezemre gyakorolt halálos szorítása engedni kezd: a repülők hatására fogja beadni a derekát, csak ki kell várnom. Az óvó néni kinyújtja felé a kezét, ő pedig elengedi az enyémet, és helyette megfogja az övét.

Krízis elhárítva.

Csak állok itt, bizonytalanul, hogy most mihez is kezdjek, amikor a másik óvónő odajön hozzám.

– Idővel egyre könnyebb lesz.

– Tényleg?

– Végignéztem, ahogy azok a gyerekek, akikkel eleinte a legnehezebb volt, most maguktól szaladnak be az épületbe. Ő is el fog érni idáig.

Figyelem a fiamat, akinek az egész élete fenekestül felfordult, ahogy fel-alá tologatja a gépet a szőnyegen, amire utakat nyomtattak. Mindig is vidám kiskölyök volt. Valahányszor meglátogattam vagy videótelefonáltunk, végig mosolygott, és egyszer sem rendetlenkedett. Most, hogy állandóan velem van, más érzés.

– És most? – kérdezem.

Az óvónő az ajtó felé int a fejével.

– Most lopakodó üzemmódban távozik. A kezünkben tartjuk a dolgokat, Mr. Whitlock.

Örülök, hogy valaki kézben tartja a dolgokat, mert ez rólam határozottan nem mondható el.

Amint kilépek a szabadba, Addison ott áll, és a hajába túrva járkál fel-alá.

– Ezt megértem, de nekem dolgozni kell mennem. Nem várhatok órákat, mire eléggé kijózanodik.

Odalépek hozzá, és a nevén szólítom.

– Addison? Minden rendben?

Eltartja a fülétől a telefont.

– Defektem van, nincs pótkerekem, és a vontatócég ki tudja, mikorra tud ideérni.

– El tud jönni érted a férjed, vagy valaki más?

– Özvegy vagyok, és… tudod, nem érdekes. Felhívom egy barátomat, csak meg kell várnom, míg ideér.

A szavai szíven ütnek. Ő is elvesztette a házastársát, és egyedül neveli a gyerekét. Akárcsak én.

Fél órába telne, mire bárki más ideér. Én meg itt vagyok helyben, és nem olyan sürgős kiérnem a reptérre.

– Vagy én is elvihetlek – ajánlkozom.

Tágra nyílik a szeme.

– Nem, nem akarok kellemetlenséget okozni neked, hogy be kelljen vezetned miattam a városközpontba. Biztosan tudok találni valakit.

– Nekem mindegy. Úgyis arrafelé akartam menni. Kérlek, hadd vigyelek el!

– Biztos vagy benne? – kérdezi tétován.

– Persze.

Na, nem mintha el tudnék késni, tekintve, hogy a tesóm egy centet sem fizet nekem.

– Életmentő vagy. Köszönöm!

KETTŐ

Addison

Nem vagyok benne biztos, hogy ez a világ legbölcsebb döntése: beszállni egy olyan fickó kocsijába, akivel öt perce ismerkedtem meg, de hát ő egy Whitlock, és… nos, ez minden, amivel főzhetek.

Elküldök egy üzenetet a legjobb barátnőmnek, Devney-nek, amiben tudatom vele a tervemet arra az esetre, ha nyomom veszne. Ő fogja megszervezni a csapatot, akik a keresésemre indulnak. Gradynek kellett közbelépnie és beszélnie a vontatócéggel, miután én kiborultam és rájuk csaptam a telefont, mert csak összevissza handabandáztak. Szóval most itt ülök, miközben ő próbál szót érteni a tulajjal.

A kocsimnak defektje volt, és a pótkerék, nos, mint kiderült, az is lapos. Grady Whitlock elvisz a Fuss Hozzámba.

DEVNEY

Érdekes egy reggel. Nem is tudtam, hogy megismerkedtél Gradyvel.

Igen, ma reggel. Ezért írok, hogy tudassam veled a dolgokat.

Megosztom vele a helyzetemet.

DEVNEY

Te kész dilinyós vagy. Tenni fogok róla, hogy eljuss oda, ahová indultál, vagy legalábbis el tudd irányítani a TESTVÉRÉT oda, ahol a tested van.

Hálásan köszönöm.

Grady megkerüli a kocsit, és az eleje felé tart, én pedig igyekszem nem észrevenni, hogy mennyire vonzó. Magas, inas, és a piszkosszőke haja úgy néz ki, mint amibe beletúrt, és féloldalasra borzolta. Ahogy lépked előre, csak úgy árad belőle a magabiztosság: tényleg kicseszettül szexi.

És ezen a ponton le is állítom magam. Lehet ő akár a legjóképűbb pasi a világon, csakhogy egyáltalán nem ismerem.

– Na, szóval – mondja Grady, miközben beszáll a kocsiba. – A vontatócég ki fog jönni, és elviszik a kocsidat a műhelybe, aztán pedig megígérték, hogy miután megjavították, leadják a munkahelyeden, tekintve, hogy „jelentős kényelmetlenséget okoztak”, ezt ezekkel a szavakkal mondták. A vontatásért pedig nem kell fizetned.

– Köszönöm! Tényleg nem kellett volna.

– Nem probléma – rázza meg a fejét.

Hatalmasat sóhajtok, és aztán kikanyarodunk az útra. A Fuss Hozzám a város központjában van, és egy újabb órába telt volna odaérnem, miközben az új asszisztensem már tegnap este tíz óta tartja a frontot.

– Igazán nagyra értékelem, hogy ezt teszed.

– Addison, munkába menet doblak el téged, tényleg nem nagy dolog – nevet fel.

Rendben. Tényleg ezt mondta. Egy pillanatra elcsendesedem, és csak bámulok ki az ablakon. Elfog a késztetés, hogy beszéddel töltsem ki a csendet, mert esetlenül érzem magam.

– Szóval… – fogok bele végül egy nagy levegő kíséretében. – Hogy tetszik Sugarloafban?

– Még nem tudtam biztosan eldönteni.

Elmosolyodom, mert pontosan tudom, hogyan érti.

– Emlékszem erre az érzésre. Én is egy kisvárosban nőttem fel, de minden hasonló hely a maga módján furcsa. Sugarloaf tényleg remek hely, de hozzá kell szokni. Azért biztosan segít, hogy itt vannak a testvéreid.

– Így van – bólint –, és… azt mondtad, özvegy vagy?

Csakugyan említettem volna neki? Nem mintha valami nagy titok lenne, csak általában nem ezzel szoktam kezdeni.

– A férjemet meggyilkolták, kicsivel több, mint három éve.

Már várom a szabadkozást, ami ilyenkor mindig következik.

– Kibaszás, mi? Özvegy szülőnek lenni. A feleségem nagyjából az idő tájt halt meg, mint a te férjed. Egy aneurizma ölte meg nem sokkal azután, hogy világra hozta Jettet.

Kicsikét elfordulok.

– Rémesen igazságtalan.

– Az élet néha annak tűnik – feleli Grady. – Mindenesetre azért jöttem ide, hogy közelebb legyek a családomhoz, és biztosíthassam Jettnek azt a normális életet, amit a feleségem szeretett volna nekünk.

– Én eredetileg csak azért jöttem ide, hogy elmeneküljek az oregoni szülővárosomból. Túlságosan nehéz volt így, hogy a férjem, Isaac szellemét láttam mindenütt, ha körbenéztem. Így hát eljöttem, elszöktem az Államok túlsó végébe, ide, mert Devney Arrowood a férjem legjobb barátjának az unokatestvére. Vagy úgy kellene mondanom, hogy a néhai férjem legjobb barátjának?… Még mindig küszködöm ezzel.

– Ugyanezt érzem. – Halványan felnevet. – Lisa nem szűnt meg a feleségemnek lenni, bizonyos értelemben, de ő már nincs itt, szóval most hogy hivatkozzam rá: a feleségemként, az elhunyt feleségemként, esetleg a valaha élt feleségemként?

– Ez annyira furcsa.

– És megpróbálni elmagyarázni valakinek – ez még kínosabb.

Grady mosolyogva pillant rám.

– Már vártam a szabadkozást – vallom be. – Ilyenkor mindig az következik.

– És meg is értem, miért – biccent. – Az emberek nem tudják, mit mondjanak.

– Mindig arra vágytam, bár megkérdeznék, milyen ember volt. Biztos vagyok benne, hogy nem mindenki érez így hasonló esetben, de én beszélni szerettem volna Isaacről, nem pedig szomorkodni.

– Beszélj nekem róla! – biztat Grady.

Hátravetem a fejem, és elmosolyodom, ahogy felidézem.

– Egy megszállott volt. Élt-halt a fociért. Történelmet tanított a helyi középiskolában, csak azért, hogy mellette fociedző lehessen a suliban. Mindig is ezt akarta csinálni, semmi mást. Csupa szív volt a mosolya, és a világ legpocsékabb poénjait volt képes elsütni. Hiányzik, de… az élet megy tovább, nem igaz?

– Igen, még akkor is, amikor úgy érezzük, mintha egy helybe dermedt volna.

Három év telt el, miközben néha még mindig olyan érzés, mintha tegnap lett volna. Máskor meg hosszabbnak tűnik az azóta eltelt idő. Elfelejtek dolgokat: például a hangját, és olyankor meg kell hallgatnom egy régi hangpostaüzenetét, hogy újra közel érezhessem magam hozzá.

– Mesélj nekem a feleségedről! – mondom, és odafordulok, hogy jobban láthassam.

– Lisa mosolya örök volt. Bármi történt is éppen az életünkben, ő mindent mosolyogva fogadott. Amikor bevetésre indultam, rám kacsintott, megcsókolt, és aztán elsétált, miközben a többi srác felesége zokogott meg szomorkodott. Olyan volt, mintha csak tudta volna, hogy úgyis visszajövök, és ez elég lett volna neki.

– Fantasztikus nő lehetett – mondom, miközben leparkolunk a Fuss Hozzám irodája előtt.

– Az volt. Nap mint nap érzem a hiányát. Biztosra veszem, hogy te megérted ezt. Isaac pedig nagyon szerencsés férfi lehetett.

Halkan felnevetek.

– Ezt gyakran említettem is neki. – Csend ereszkedik ránk, és egy részem nem akar kiszállni a kocsiból. – Még egyszer köszönöm. Igazán. Most mennem kell leváltani az alkalmazottamat.

– Biztos vagyok benne, hogy még összefutunk – biccent Grady.

– Kétségtelenül.

És nem tudom, hogy miért bukfencezik egyet izgatottan ennek a kilátásba helyezésétől a gyomrom.

Szerencsére a kocsim visszakerült hozzám, anélkül, hogy egy borsos számlát sóztak volna a nyakamba, most pedig még egy dolgot kipipálhatok a listámon – hogy tovább élem az életemet.

– Hűha, Addy, ez nem kis lépés – jegyzi meg a barátnőm, Chloe, miközben a gyásztámogató csoportülésünk után épp egy kis teasüteményt markolok fel a zsúrkocsiról.

Az utolsó mazsolás zabkekszet szerzem meg magamnak, és felé fordulok.

– Mi mást tehetnék? Szükségem van egy partnerre, akivel megjelenhetek ezen az esküvőn, és másképp nem tehetek szert egyre, csak ha újra belevágok a randizásba.

Legalábbis azt hiszem, hogy azt hiszem: itt az ideje. Már három éve, hogy meghalt a férjem. Három éve vagyok egyedül, és azt kívánom, hogy bárcsak nekem is részem lehetne valami olyasmiben, mint a barátaimnak. Nem említve, hogy az elmúlt egy évben mást se hallottam a sógornőmtől, mint hogy Isaac azt akarta volna, hogy boldog legyek.

Szóval úgy döntöttem: boldog leszek.

Remélem.

– Nos, én két éve halászom megint ebben a pocsolyában potenciális partnerek után, és már most figyelmeztetlek: zavaros a vize.

– Remek – tör ki belőlem a nevetés.

Chloénak és nekem sok közös vonásunk van. Mindketten fiatalon ismerkedtünk meg a leendő férjünkkel, akivel aztán egymásba szerettünk, majd az egyetem idején is együtt maradtunk, és végül összeházasodtunk. Az ő férje egy rettenetes autóbalesetben vesztette életét, míg az enyémet hidegvérrel meggyilkolták. De akkor is: mindketten fiatalok voltunk, szerelmesek, és aztán elragadták tőlünk az életünket. Az egyetlen különbség, hogy én megőrizhettem egy kis darabkát Isaacből. Itt van nekem a lányunk, Elodie, aki segített tovább élnem azután a rettentő nap után.

– Higgy nekem: nem annyira remek… – feleli Chloe somolyogva.

– Most félretéve ezt a részét: még csak azt sem tudom, hogyan fogjak bele a randizásba – vallom be. – Brielle, a Rose Canyon-i sógornőm úgy véli, készítenem kellene egy profilt valamelyik appban, de… ő általában mellényúl az ilyesmiben.

– Te jó ég, az online társkeresők még annál is rosszabbak.

Kezdem megbánni a mai bejelentésemet, miszerint készen állok a randizásra.

– Mégis mennyire lehet rossz?

– Gondolj a valaha volt legrosszabb randira, ami csak lehetséges.

Próbálom magam elé képzelni, de nem mintha valami tapasztalt vén róka lennék randizás terén. Egyetlen férfival randiztam egész életemben, és végül hozzámentem feleségül. Brielle viszont egy egész sorozat pocsékabbnál pocsékabb találkán esett túl főiskolás korunkban. Emlékszem a hahotázására, miközben beszámolt a rémes vacsorákról meg azokról a kínos csókokról.

– Oké, megvan, elképzeltem – mondom Chloénak, kölcsönvéve Brielle tapasztalatait.

– Szuper, és most szorozd be százzal!

Felnyögök.

– Tényleg hangulatgyilkos vagy…

– Csak viccelek – nevet fel – …mondhatni. Nem igazán. Ami azt illeti, egyáltalán nem viccelek. Viszont jó móka lesz nézni, ahogy velem együtt szenvedsz.

Az elmúlt pár hónapból nem is rémlik, hogy akár csak egy randevúja is lett volna.

– Találkozgatsz most valakivel?

– Nem, miután legutóbb rá kellett jönnöm, hogy a fickó, akivel randiztam, már valakinek a vőlegénye, úgy döntöttem, hogy szünetet tartok a pocsolya kavargatásában. Majd újra megpróbálom, ha egyszer megint lesz gyomrom hozzá.

– Tudod, igazán jó munkát végzel, hogy meggyőzz: itt az ideje újra ismerkednem – jegyzem meg némi szarkazmussal a hangomban.

Talán még nem állok készen erre. Jól megvagyok egyedül is. Itt van nekem a csodálatos kislányom. Vannak barátaim, és olyan tökéletesen beilleszkedtem az Arrowood családba, mintha eleve ide születtem volna. Devney megmentette az életemet azzal, hogy a férjem halála után rábeszélt: jöjjek ide lakni. Jól érzem magam itt, és remek munkám van, ami kitölti a lelkemben tátongó űrt, és aminek során otthonról elszökött fiataloknak segítek kapaszkodót találni, és megakadályozni, hogy belekeveredjenek valami szörnyű helyzetbe. Na persze, magányos vagyok, és hiányzik, hogy valaki a karjában tartson, csókoljon és szeressen, de ezek a vágyak idővel elhalványulnak majd.

Egyvalami mégis motivál: kell nekem valaki, akivel együtt mehetnék Jenna esküvőjére, amit otthon tartanak, Oregonban.

– Azért kíváncsi vagyok: miért pont most? – teszi a karomra a kezét Chloe.

Megeresztek egy halk kuncogást.

– Kell valaki, akit elvihetek arra az esküvőre. Elegem van már abból, hogy Isaac özvegye legyek, és folyton ez a sötét felhő lebegjen a fejem fölött, miközben ott vagyok. Lehet, hogy hülyeségnek tűnik, de ez ösztönöz arra, hogy újra kitegyem magam ennek, és nem hiszem, hogy ő egyedül és szomorúan akart volna látni. Szóval carpe diem, meg az összes kutyafüle…

Ki kellett mondanom. Hogy kiejtsem a szavakat, életet lehelve beléjük, és ezzel tudassam az univerzummal, hogy itt vagyok, lehetőségekre nyitottan.

– Szerintem ő is ezt tenné a helyedben. Én is ugyanezt mondogatom magamnak, csak azt kívánom, bár olyan könnyű lenne, mint amilyen könnyű volt Chetre rátalálni. Odajött hozzám a buszon, leült mellém, és rám mosolygott, mire visszamosolyogtam, és aztán megfogta a kezem. És nem is tudom, ennyi volt az egész.

– Könnyebb volt kölyökkorunkban – helyeslek. Nekem is könnyű volt. Kedveltem Isaacet, ő is kedvelt engem, és egy nap arcon pusziltam, onnantól fogva pedig együtt voltunk.

– Most pedig itt vagyunk, felnőttként, és kísértjük a sorsot, hogy kétszer ugyanoda csapjon be a mennykő.

Bólintok, és beleharapok a sütimbe.

– Örülnék, ha ez legalább egy kis lendületet adna a következő két hónapra.

– Várj… milyen két hónapra? – csücsöríti az ajkát elgondolkodva.

Felsóhajtok.

– A gyerekkori barátnőm házasodik, akinek a vőlegénye Oregonban indul a szenátorválasztáson, így aztán beleadnak apait-anyait. Nagyon-nagyon nem akarok egyedül menni az esküvőre, különösen így, hogy koszorúslány leszek. Szükségem van egy partnerre. Muszáj egy olyan férfival elmennem, aki reménytelenül belém van habarodva.

Nem kell magyaráznom, hogy miért. Ő pontosan megérti, mennyire nehéz visszatérni arra a helyre, ahol az egész életed egyik pillanatról a másikra megváltozott. Amikor ezúttal visszatérek Rose Canyonba, én már nem ugyanaz a lány leszek. Máshol fogok tartani az életemben – egy jobb helyen.

Szóval tessék, független férfiak, itt vagyok: és készen állok a szerelemre.

– Ismerkedés az idő szorításában – ugyan mi is romolhatna el?

– Helló, Addy! – szólít meg Phil Davenport, és megáll Chloe mellett. – Remek volt ez a mai ülés.

– Hahó! Bizony, az volt. Jó volt hallani ma, hogy már jobban sikerül megbirkóznod az édesanyád halála miatt érzett gyásszal.

Phil édesanyja úgy négy évvel ezelőtt hunyt el. Egész életében vele élt, és miután rákos lett, ápolta őt, és Chloe szerint a kapcsolatuk mindig is kissé furcsa volt. Az évente megrendezett táncmaratonon mindig egymás partnerei voltak, együtt bingóztak a Rotary Clubban, és más kevéssé megszokott közös pillanatokon is osztoztak, amit a város mindig is fejvakargatva figyelt. A csoportunkban azonban nem ítélkezünk. Ez egy biztos menedék, ahová azért jövünk, hogy feldolgozzuk az érzelmeinket.

A csoport után, az étkezdében azonban már más a helyzet.

– Így van. Hiányzik, hisz anyu a legjobb barátom volt, de hát ezt te is megérted. Tudom, hogy ugyanígy éreztél a férjeddel kapcsolatban.

Csak biccentek erre, mert valahogy… nem tudnék mit mondani. Elveszíteni egy szülőt nehéz, de mégsem ugyanazok az érzelmek kapcsolhatók hozzá, mint amikor az ember a házastársát veszíti el.

Chloe elvigyorodik, és kortyol egyet a kávéjából.

Phil hatalmasat sóhajt.

– Nos, igazán örülök neked. Hogy beleveted magad az ismerkedésbe, hogy aztán megszerezd, amit akarsz. Hogy nem félsz újra megpróbálni szerelemre lelni.

– Köszönöm, Phil!

– Te inspiráltál engem. Szóval arra gondoltam, hogy beugrom érted péntek este, és kimozdulhatnánk együtt.

Chloe félrenyeli az italát, nekem pedig elkerekedik a szemem, ahogy itt állok.

– Bocs, de mi van?

– Pénteken. Felteszem, mivel épp most jelentetted be, hogy újra belevágsz az ismerkedésbe, valószínűleg szabad a pénteked. De lehet szombat vagy akár vasárnap is, ha az neked jobb. – Közelebb hajol. – Szerintem mindketten érezzük ezt a vonzalmat kettőnk közt, és most végre fel is fedezhetjük, mivel nyitott vagy a szerelemre.

Ó, Jézusom! Chloe felé pillantok segítségért, de az áruló csak némán röhög. Nem tudom, mit mondjak. Phil kedves fiú, de… határozottan nem az esetem. Talán nyolc évvel lehet fiatalabb nálam, és az égvilágon semmi közös nincs bennünk.

Most komolyan ez történik velem a gyásztámogató csoportunkban?

– Tudod, nem vagyok biztos benne, hogy már ezen a hétvégén készen fogok állni.

– Nem? Tudom, hogy gyorsnak tűnik, de pár hónapja épp te mondtad, hogy akkor kell a cselekvés mezejére lépnünk, amikor tudjuk, hogy elérkezett a pillanat.

– Csakugyan ezt mondtam, nem igaz? – sóhajtok, és elnézek a másik irányba.

Chloe, a kicsit sem segítőkész seggfej, belekotyog.

– Naná, hogy ezt mondta, Phil! Így kell magadhoz ragadni az irányítást. – Rámeredek, de zavartalanul folytatja: – Ha meglátsz egy szükségletet, töltsd ki!

Az én szükségletem jelen pillanatban az, hogy Chloe lelépjen.

– Chloe, nem azt mondtad, hogy el kell menned anyádért?

– Nem. Biztos, hogy nem mondtam ilyesmit.

Ezután többre lesz szükségem puszta gyásztanácsadásnál. Visszafordulok Philhez.

– Bár elmehetnék veled, de nincs senki, aki vigyázna Elodie-ra.

A hároméves gyerekemet használom fel pajzsként, hogy kimenekülhessek ebből.

– Én tudok rá vigyázni, ha Devney nem érne rá. Szabad ez a hétvégém. – Ha a puszta tekintettel ölni lehetne, Chloe már holtan rogyott volna össze. – Menjetek csak el, és érezzétek jól magatokat! Elodie meg addig jól el fog szórakozni Chloe nénivel.

Phil nem vesztegeti az idejét.

– Remek! Szóval, melyik nap legyen, péntek vagy szombat? Ha lehetek őszinte, a szombat nem a legjobb nekem. Egy online bajnokságon veszek részt, ahol hat órán belül kell építenünk egy várat, új otthont meg istállót az állataimnak, és ezt nem szívesen hagynám ki. Az elmúlt három hónapban naponta edzettem rá.

– Ez valami videójáték?

– Méghozzá egy csodás játék, majd megmutatom néhány videómat, fenn vannak a neten.

– Izgatottan várom… – hazudom.

– Kolosszális randi lesz – vigyorodik el Phil.

Nem lesz szokványos, az egyszer biztos.

Azzal elsétál, Chloe pedig nem bírja fékezni gonosz kacaját.

– Hát, ilyen randim még határozottan nem volt.

– Utállak! – közlöm sarkon fordulva és szembenézve vele.

Chloe felemeli a csészéjét, és elvigyorodik.

– Azt mondtad, szükséged van valakire, akinek határidőre elcsavarhatod a fejét. Most pedig igyunk a boldog párra!

– Otthon kellett volna maradnom – nyögök fel.