Laini Taylor

VÉR ÉS CSILLAGFÉNY NAPJAI

DAYS OF

BLOOD & STARLIGHT

Kossuth Kiadó

Tartalom

1.  Lány a hídon

2.  Hamu és angyalok

3.  Miss Rádiócsend

4.  Nincs több titok

5.  A furcsa holdbéli szó

6.  Az eszköz

7.  Kérlek, ne!

8.  A következmények vége

9.  Fogak

10.  A kaptár

11.  A megfejthetetlen miért

12.  Jól érzem magam

13.  Aszimmetria

14.  Az angyalok pusztítása

15.  Összetörve

16.  Az örökösök

17.  A fájdalomtized

18.  Feltámadtunk

19.  Paradicsom

20.  Kísértetek országa

21.  Megrémülve

22.  A Fogfantom

23.  A homokvár papnője

24.  Angyalszerető

25.  Ellenségek vesznek körül

26.  Súlyos károk

27.  Hatalmas, vad szív

28.  Vészjósló csend

29.  Az ördög reggel is ott lesz

30.  A szörnyek rossz bírája

31.  Rovások

32.  A halál az úr

33.  Élő Árnyak

34.  Ünnepség

35.  Eljátszandó szerepek

36.  Ha mosolyogni támad kedvem

37.  Öngyilkosság

38.  Az elkerülhetetlen

39.  Az első próbatétel

40.  Valami rossz

41.  Őrült vegyhatás

42.  Szerencsés Ziri

43.  Egy mulatságos történet

44.  Egy kis fényűzés

45.  Halott

46.  Nem élő

47.  Gyilkosok és titkos szeretők

48.  Elbűvölő vendég

49.  Valódi mosoly

50.  Mint Júlia

51.  Hogy jobban megölhesselek vele

52.  A madarak megidézése

53.  Hősök

54.  Felismerés

55.  A császár vitézsége

56.  Meglepetés

57.  Egy kosár gyümölcs

58.  Méz és méreg

59.  Édes kislányom

60.  Az új játszma

61.  Sok halott Akiva

62.  Lánc

63.  Szerencse dolga

64.  Egy szebb szám

65.  Rekviem a fenevadakért

66.  Öld meg a szörnyeteget! Változtasd meg a világot!

67.  Az egyetlen remény

68.  Szirithar

69.  Kopogás

70.  Éljen a császár!

71.  A gödör

72.  Sajnálatos pazarlás

73.  A kiáltás

74.  Az unaloműzés módja

75.  Szárnycsapások

76.  Halott súly

77.  Élni

78.  Az angyal és a farkas

79.  Látlak

80.  A megtévesztés

81.  Két eltérő világ

82.  Az élet három fő célja

83.  Ég veled!

84.  Apokalipszis

Epilógus

Köszönetnyilvánítás

Impresszum

Jimnek, végtelen szeretettel

Egyszer volt, hol nem volt,

volt egyszer egy angyal és egy ördög,

akik törőcsontot tartottak a kezükben.

Amikor a csont kettétört,

a világ is két részre szakadt.

1.

Lány a hídon

Prága, május eleje. Az égbolt szürkén borult a tündérmesébe illő tornyok fölé. Az egész világ figyelt. Még műholdak is pásztázták a Károly hidat, ha esetleg a látogatók… visszatérnének. Korábban is történtek már különös dolgok ebben a városban, de azért nem ennyire különösek. Legalábbis azóta nem, mióta léteznek videók, amik bizonyíthatják a tényeket. Vagy megtéveszthetnek.

– Könyörgöm, mondd, hogy pisilned kell.

– Tessék? Nem. Szó sem lehet róla. Ne is kérj ilyesmit.

– Ugyan már. Magam tenném meg, de nem tudom. Lány vagyok.

– Így van. Az élet olyan igazságtalan! Mégsem fogom a kedvedért lepisilni Karou volt fiúját.

– Micsoda? Nem is arra akartalak kérni – magyarázta Zuzana. – Csak arra, hogy pisilj egy léggömbbe, hogy a fejére pottyanthassam.

– Ó. – Mik körülbelül fél másodpercig úgy tett, mintha megfontolná a kérést. – Nem.

Zuzana nagyot sóhajtott.

– Nagyszerű. Pedig megérdemelné.

A célpont úgy háromméternyire állt előttük, egy nemzetközi újságíró társaság kellős közepén, és nyilatkozott. Nem először. Nem is tizedszerre. Zuzana már számolni sem tudta. A szereplését az tette különösen bosszantóvá, hogy éppen az előtt a többemeletes ház előtt állt, ahol Karou lakott, és amely már anélkül is éppen eléggé magára vonta a különböző rendőri és biztonsági szervek figyelmét, hogy minden híradásban szerepelt volna.

Kaz szorgalmasan munkálkodott, hogy hírnevet szerezzen magának: ő a volt fiúja „a lánynak a hídon”, ahogy Karout nevezték az után a rendkívüli összecsapás után, amely a világ szemét Prágára irányította.

– Angyalok – pihegte a fiatal és csinos riporternő. – Van valami elképzelése?

Kaz elnevette magát. Zuzana dühösen utánozta.

– Úgy érti, valódi angyalok voltak-e, vagy hogy a volt barátnőm a rossz oldalon áll-e?

– Volt barátnőm… – sziszegte Zuzana.

– Mindkettőre gondoltam – felelte vihogva a riporternő.

– Egyik sem igaz – Kaz megrázta a fejét –, de Karout mindig is rejtélyek vették körül.

– Például?

– Annyira titkolózó volt, hogy el sem tudja képzelni. Még a nemzetiségét sem tudom, sőt a vezetéknevét sem, ha van neki egyáltalán.

– És ez nem zavarta magát?

– Dehogy. Gyönyörű, titokzatos lány. Kést hordott a bakancsában, rengeteg nyelven beszélt, és mindig szörnyeket rajzolt a…

– Azt meséld el, amikor áthajított az ablakon! – kiáltotta Zuzana.

Kaz megpróbálta figyelmen kívül hagyni Zuzana megjegyzését, de a riporternő meghallotta.

– Igaz ez? Valóban bántotta magát?

– Hát nem ez életem legkellemesebb élménye. – Elbűvölően mosolygott. – De nem sérültem meg, ráadásul az én hibám volt, azt hiszem. Ráijesztettem. Nem akartam, de előtte valamilyen verekedésben vehetett részt. Ideges volt, csupa vér, mezítláb a hóban…

– Szörnyű! Elmesélte magának, mi történt?

– Nem! – kiáltott le ismét Zuzana. – Inkább kihajította az ablakon.

– Valójában ajtó volt – vágott vissza dühösen Kaz, és a mögötte lévő üvegajtóra mutatott. – Ez az ajtó.

– Ez az ajtó? – kérdezte a riporternő széles mosollyal. Megérintette az üveget, mintha jelentős dolog lenne, hogy korábban áthajítottak rajta egy borzalmasan rossz színészt, és most valami fontos szimbólum lenne a világ számára.

– Kérlek! – könyörgött Zuzana Miknek. – Pont az erkély alatt áll. – Zuzanának volt kulcsa Karou lakásához, ami jól jött, amikor el kellett tüntetnie a rajzfüzeteket, mielőtt a nyomozók rátehették volna a kezüket. Karou szerette volna, ha a barátnője ideköltözik, de hála Kaznak, túl nagy volt a cirkusz a környéken. – Nézd! Egyenesen a fejére esne. Te pedig megittad azt a sok teát, és…

– Nem.

A riporternő cinkosan Kazhoz hajolt:

– És most hol van a lány?

– Mintha Szamárcsődör tudná! – mormolta Zuzana. – Mintha csak azért nem mondaná el huszonöt újságírónak, mert pont neki őrizgeti ezt a hatalmas titkot!

– Mindannyian láttuk, ahogy elrepült – felelte Kaz vállat vonva. Megrázta a fejét, mint aki nem tudja elhinni, és egyenesen a kamerába bámult. Sokkal jobban nézett ki, mint amennyire megérdemelte volna. Zuzana azt kívánta, bárcsak a szépség valami olyasmi lenne, ami rossz viselkedésért visszavonható. – Elrepült – ismételte Kaz.

Az interjúkat úgy adta elő, mint valami színdarabot, mindig egyformán. Csak ritkán rögtönzött, ha váratlan kérdést kapott. Kezdett unalmassá válni.

– És sejtelme sincs, hová mehetett?

– Nincs. Gyakran eltűnt, napokra. Sosem mondta, hol járt, de mindig kimerülten tért vissza.

– Gondolja, hogy most is visszajön?

– Remélem. – Újabb jelentőségteljes, érzelmes pillantást vetett a kamerába. – Hiányzik…

Zuzana feljajdult.

– Jaj, hallgass már!

Kaz azonban nem hallgatott, hanem visszafordult a riporternőhöz.

– Az egyetlen jó, hogy a munkámhoz fel tudom használni a vágyakozást, a tűnődést. Gazdagabbá teszi az előadásmódomat. – Másként szólva: Elég volt Karouból, beszéljünk rólam.

A riporternő ráharapott.

– Szóval, maga színész – búgta.

Zuzana nem bírta tovább.

– Felmegyek – mondta Miknek. – Tartogasd csak magadnak a hólyagnyi teádat. Majd én elintézem.

– Zuze, mit akarsz… – kezdte Mik, de a lány már elindult. Mik követte.

Három perccel később egy rózsaszín léggömb esett Kaz feje búbjára, ahol szétrobbant. Kaz hálát adhatott Miknek, hogy nem egy „hólyagnyi tea” terítette be mindenét, ugyanis többflakonnyi, szódabikarbónával elkevert parfüm nyúlós masszája ragadt Kaz hajába, marta a szemét, és ettől olyan képet vágott, hogy a látvány megfizethetetlen volt. Zuzana ezt onnan tudta, hogy az interjú ugyan nem élőben ment, a csatorna mégis leadta.

Újra meg újra.

Győzelem volt, de sajnos beárnyékolta, hogy amikor Zuzana ismét hívta Karou telefonszámát, csak a hangposta jelentkezett. A lány megértette, hogy nincs remény. A barátnője eltűnt, valószínűleg távozott egy másik világba, és ezért a veszteségért még az sem kárpótolhatta, hogy újra meg újra látta Kaz elképedt arcát, a feje búbján parfümmasszával és rózsaszín léggömbdarabkákkal.

Bárcsak pisi lett volna! – mormolta magában Zuzana.

2.

Hamu és angyalok

Üzbegisztán fölött az égbolt, aznap éjjel.

A portál egy hasadék volt a levegőben. A szél átfújt rajta mindkét irányban, sziszegve, akár a lélegzet a fogak között, és ahol a szélek szétnyíltak, az egyik világ égboltja felvillantotta a másikét. Akiva a csillagok játékát nézte a hasadék körül, miközben az átkelésre készült. Túlfelől Eretz csillagai hol látszottak, hol nem, és Akiva ugyanezt tette. Őrök lehetnek a túloldalon, és ő nem tudta eldönteni, felfedje-e magát.

Mi várja a saját világában?

Ha a fivére és a nővére jelentették, hogy áruló, az őrök nyomban elfogják – legalábbis megkísérlik elfogni. Akiva nem hitte, hogy Hazael és Liraz elárulta őt, de utolsó pillantásuk élénken élt az emlékezetében: Liraz dühe és Hazael elfojtott undora.

Nem kockáztathatta, hogy elkapják. Nem hagyta nyugodni egy másik emlékkép, amely az övéknél is metszőbb volt, és élénkebb: Karou utolsó pillantása.

Két nappal korábban a lány olyan szörnyű pillantást vetett rá Marokkóban, hogy Akiva úgy érezte, annál még az is jobb lett volna, ha megöli. Még csak nem is Karou gyásza volt legrosszabb, hanem a dacos, hiábavaló reménye, hogy amit Akiva mondott neki, az nem lehet igaz. S eközben a szeráf a reménytelenség bizonyosságával tudta, hogy igaz.

A kimérákat elpusztították. Karou családja meghalt.

Akiva miatt.

Akivát emésztette a szomorúság. Mintha testébe maró fogakat érzett volna, gyomorforgató gyötrelmet, annak éber rémálmát, amit elkövetett. Ebben a pillanatban Karou térdig a népe hamvaiban állhatna, egymagában Loramendi romjai között…, vagy talán Razguttal lehetne, aki visszavitte Eretzbe…

Akivának követnie kellett volna őket.

Karou nem értette, hogy a világ, amelybe visszatért, nem azonos azzal, amely az emlékeiben élt. Ott nem talált volna sem vigaszt, sem segítséget – csak hamut és angyalokat. A korábbi szabad birtokokat sűrű szeráfőrjáratok járták, és a még életben lévő kimérákat korbáccsal, láncra verve terelték a rabszolga-kereskedők észak felé. Karout észre fogják venni – ki ne figyelne fel kék hajára, szárny nélküli, sikló repülésére? Megölik vagy foglyul ejtik.

Akiva tudta, meg kell találnia, mielőtt más találna rá.

Razgut azt állította, hogy ismer egy portált, és mivel ő volt az egyik Bukott, valószínűleg úgy is volt. Akiva próbált a pár nyomára akadni, de sikertelenül, és végül nem maradt más lehetősége, mint az általa újra felfedezett portál felé szárnyalni. Bármi megtörténhetett, amíg az idejét óceánok és hegyek átszelésével vesztegeti.

Úgy döntött, láthatatlan lesz. A fizetséget könnyen megoldotta. A mágia nem ingyen volt: fájdalomba került, amellyel Akivát bőségesen ellátta a régi sebesülése. Semmiségnek bizonyult előcsalogatni, és beváltani annyi mágiára, amennyire szüksége volt ahhoz, hogy eltűnjön az égboltról.

Hazatért.

A táj alig észrevehetően változott csupán. A hegyek majdnem ugyanúgy festettek, mint a másik világban, csak ott Szamarkand fényei pislogtak a távolban. Itt nem volt város, csak egy őrtorony egy hegycsúcson, ahol két szeráf őrszem járkált a mellvéd mögött, és az égbolton látszott Eretz árulkodó jele: két hold, az egyik ragyogó, a másik alig kivehető fantomhold.

Nitid, a ragyogó nővér volt szinte mindennek az istennője a kimérák hitében – kivéve a bérgyilkosokat és a titkos szeretőket, akik Ellai oltalma alatt álltak.

Ellai. Akiva teste megfeszült, amint megpillantotta. Ismerlek, angyal – mondhatta volna a holdistennő, mert nem élt-e Akiva egy hónapon át Ellai templomában, nem ivott-e szent kútjából, nem hullott-e a kútba a vére is, amikor a Fehér Farkas kis híján megölte őt?

A bérgyilkosok istennője megízlelte a vérem – gondolta Akiva, és eltűnődött, vajon ízlett-e az istennőnek, kíván-e belőle még.

Segíts, hogy Karout épségben találjam, és neked adom minden cseppjét.

Délnyugat felé repült, repítette a félelem, sebesebben, mint ahogyan a nap felkel. A félelme pánikká erősödött amiatt, hogy talán későn érkezik. Későn… Mihez képest? Hogy holtan találja? Újra meg újra átélte magában Madrigal kivégzését: fejének tompa puffanását, szarvának koccanását, ahogyan az megakadályozta, hogy a fej leguruljon a vérpadról. És lelki szemei előtt már nem Madrigal, hanem Karou képe lebegett, ugyanaz a lélek más testben, és immár nem volt a két szarv, hogy visszafogja a guruló fejet, csak a haj valószínűtlenül kék selyme. És bár a lány szeme most fekete, nem barna, ugyanúgy hunyna ki, és merevedne halottá. Újra. Újra és végleg, mert már nincs Kénkő, hogy feltámassza. Mostantól a halál egyenlő a halállal.

Ha nem ér oda. Ha nem találja meg a lányt.

És végre meglátta a romhalmazt, amely egykor Loramendi, a kimérák erődvárosa volt. Immár lerombolt tornyok, szétzúzott bástyák, égett csontok, szélfútta hamvak mezeje. Még a várost egykor körbefogó acélrudak is elgörbültek, mintha istenek keze hajlította volna meg őket.

Akiva úgy érezte, megfojtja a tulajdon szíve. A romok fölé repült, hogy meggyőződjön arról, lát-e felvillanni egy kis kéket a szürke meg a fekete végtelenjében.

Karou nem volt ott.

Több mint egy teljes napon át fürkészte Loramendit és környékét. Eszelősen találgatta, hová mehetett Karou, és próbált nem arra gondolni, hogy mi történhetett vele. De fejében a lehetőségek egyre sötétebb képet festettek, félelme rémálomba fordult, amelyet az összes, általa megélt és elkövetett borzalom ihletett. A képek vádolták, tenyerét újra meg újra a szemére szorította, hogy ne lássa őket.

Karout ne! Neki élnie kell!

Akiva egyszerűen képtelen volt szembenézni a gondolattal, hogy másként is lehet.

3.

Miss Rádiócsend

From: Zuzana duhostunder@razzakisoklet.net

Tárgy: Miss Rádiócsend

To: Karou kekkarou@ideodarohangalolany.com

Nos, Miss Rádiócsend, úgy sejtem, elmentél, és nem kapod meg a NAGYON FONTOS LEVELEIMET.

Elmentél egy másik világba. Mindig tudtam, hogy fura vagy, de erre nem számítottam. Hol vagy, mit csinálsz? Nem tudod, mennyire kiborultam. Milyen ott? Kivel vagy? (Akivával? Légyszi!) És ami a legfontosabb: van ott csokoládé? Gondolom, nincs térerő, és nem egyszerű visszajönni. Remélem, hogy így van, mert ha rájövök, hogy csak csavarogsz, és azért nem látogatsz meg, nagyon mérges leszek. Esetleg kipróbálom azt az izét, tudod, amikor az embernek olyan nedves és ostoba a szeme – hogy is hívják? Sírás?

Nem. Inkább behúzok neked egyet, és bízom benne, hogy nem ütsz vissza, hiszen olyan picike vagyok. Mintha egy gyereket ütnél meg.

(Vagy egy borzot.)

Egyébként itt minden csodás. Le parfümbombáztam Kazt, és leadta a tévé. A rajzfüzeteidet a saját nevem alatt jelentetem meg. Ja, és kiadtam a lakásodat egy csapat kalóznak. Nagyon büdös kalózoknak. Csatlakoztam egy angyalimádó klubhoz. Élvezem a napi imaköröket, és KOCOGOK, hogy beleférjek a „világvége ruhámba”, amit természetesen mindig magamnál tartok, biztos, ami biztos.

Mi is van még?

Nyilvánvaló okokból a tömeg elviselhetetlenebb, mint valaha. Az emberiszonyom nem ismer határokat. Hullámokban tör elő belőlem, mint egy rajzfilmfigurából. A bábszínház jó pénzt hoz a konyhára, de kezdem unni. Arról nem beszélve, hogy úgy táncolok a balerinacipőben, mintha nem lenne holnap – ami, hé, ha az angyalimádóknak igazuk van, nem is lesz.

(Jaj!)

Mik csodás. Kicsit kiborultam (khm), és tudod, mit tett, hogy felvidítson? Szóval, elmeséltem neki, hogy kislány koromban a vidámparkban az összes jegyem ráment arra, hogy meg akartam nyerni az ugróiskolát, aminek egy torta volt a fődíja. Szerettem volna egyedül megenni egy egész tortát – de nem nyertem. Később megtudtam, hogy vehettem volna egy tortát, és a jegyeimmel felülhettem volna az összes forgópörgő csodára… Ez volt eddigi életem legrosszabb napja. Mik készített nekem egy torta-ugróiskolát! A számokat a padlóra rajzolta, szólt a zene, és miután megnyertem hat egész tortát, mindet levittük a parkba, és nagyon hosszú villákkal öt órán át etettük egymást. Életem legszebb napja volt.

Amíg vissza nem jössz, mert akkor az lesz a legszebb.

Szeretlek. Remélem, biztonságban és boldogságban telik az időd, és bárhol légy is, valaki (Akiva?) tortaugróiskolát készít neked, vagy azt, amit tüzes angyalfiúk szoktak ajándékozni a barátnőjüknek.

Zuze

4.

Nincs több titok

– Hm. Ez kissé meglepő.

Hazael mellett Liraz is feltűnt. Akiva már várta őket. Nagyon későre járt az Armasin-foki laktanya edzőtermében. Az egykori kiméra laktanyába a háború végén szállásolták el a zászlóaljukat. Egy rituális katát hajtott végre, de leengedte a kardját, és szembefordult velük.

A visszatérésekor nem vonták felelősségre. Az őrök a szokásos tisztelettel fogadták – változatlanul a Fenevadak Átka, a Fattyak Hercege, a hős volt –, tehát Hazael és Liraz nem tett jelentést róla a parancsnokuknak, másként már a sorkatonákig is eljutott volna a hír. Óvatosabbnak kellett volna lennie, hiszen nem tudhatta, hogyan fogadják.

Ám azután, amit a kirinbarlangokban talált, megfeledkezett az óvatosságról.

– Tekintsem az érzéseim megsértésnek, hogy nem keresett fel minket? – kérdezte Liraz Hazaelt, miközben a falnak támaszkodva, összefont karral állt.

– Érzések? – kérdezte Hazael rásandítva. – Neked?

– Vannak bizonyos érzelmeim. Csak nem olyan ostobaságok, mint a lelkiismeret-furdalás. – Akivára pillantott. – Vagy a szeretet.

Szeretet.

Az, ami Akivát összetörte és felőrölte.

Túl késő. Elkésett.

– Azt akarod mondani, hogy nem szeretsz? – kérdezte Liraztól Hazael. – Mert én szeretlek téged. Azt hiszem. – Elgondolkodott. – Ó. Nem. Ne vedd komolyan. Inkább félelmet érzek.

– Én egyiket sem ismerem – mondta Liraz.

Akiva nem tudta, ez igaz-e. Liraz talán valóban nem érzett félelmet, vagy másoknál jobban tudta titkolni. Már gyerekkorában tüzes volt, elsőként lépett a gyakorlókörbe, bárki volt is az ellenfél. Akiva azóta ismerte Lirazt és Hazaelt, amióta önmagát. Ugyanabban a hónapban születtek a császár háremében, és együtt adták át őket a korcsoknak – Joram fattyai légiójának, a császár éjszakai légyottjaiból születettek seregének –, hogy a Birodalom fegyverévé neveljék őket. Hűséges fegyverek lettek, számtalan csatában harcoltak egymás oldalán, amíg Akiva élete egyszerre csak megváltozott, a másik kettőé pedig ugyanolyan maradt.

És most megint változott.

Mi történt, és mikor? Csak pár nap telt el Marokkó és Karou metsző pillantása óta. Az nem lehet.

Mi történt?

Akiva kába volt, mintha a levegő több rétegben fogta volna körül. Mintha a hangok csak részben jutottak volna el hozzá – hallotta őket, de messziről. Mintha nem egészen lett volna jelen. A katával koncentrálni próbált, elérni a szirithart, a nyugalomnak azt az állapotát, amikor a csillagistenek megnyilvánulnak a kardforgatón keresztül, de rossz gyakorlatot választott. Nyugodt maradt – természetellenesen.

Hazael és Liraz furcsán néztek rá, azután egymásra.

Akiva kényszerítette magát, hogy beszéljen.

– Üzentem volna, hogy visszatértem, de tudtam, hogy már úgyis hallottatok róla.

– Én hallottam. – Hazael mintha kissé mentegetőzve válaszolt volna. Ő mindig mindenről tudott. Könnyed modorával és lusta mosolyával Hazael nem látszott fenyegetőnek. Az emberek könnyű szívvel beszéltek előtte – született kém volt, megnyerő és önzetlen, közben mélységesen és kifürkészhetetlenül ravasz.

Liraz is ravasz volt, csakhogy nagyon is fenyegető. A jeges, dermesztő pillantású szépség a szőke haját tucatnyi fonatban viselte, de olyan tökéletes fonatokban, hogy a fivérei számára szinte fájdalmasnak tűnt. Hazael mindig azzal ugratta, hogy akár fájdalomtizedként is használhatná őket. A felkarján türelmetlenül doboló ujjain annyi volt a tetovált gyilkolási jel, hogy távolról a keze teljesen feketének látszott.

Egyszer egy kissé ittas pacsirta eldalolta, hogy az ezred szavazást tartott arról, kit szeretnének a legkevésbé az ellenségüknek tudni. A szavazás egyhangú győztese Liraz lett.

Ők voltak Akiva legközelebbi bajtársai, sőt a családja is. Miért néztek össze? Különös, kábult állapotában Akiva úgy érezte, mintha valaki másnak a sorsáról volna szó. Mit fognak tenni?

Akiva hazudott nekik, éveken át titkolózott, magyarázat nélkül eltűnt, Prágában pedig a hídon nem őket választotta. Sosem felejtheti a pillanat szörnyűségét, amikor köztük és Karou között állt, és választania kellett – valójában nem volt választás, csak annak az illúziója. Akiva még most sem értette, hogy tudnának megbocsátani neki.