S.J. Tilly

NERO

SZÖVETSÉG

ELSŐ KÖNYV

Kossuth Kiadó

Tartalom

1. fejezet

2. fejezet

3. fejezet

4. fejezet

5. fejezet

6. fejezet

7. fejezet

8. fejezet

9. fejezet

10. fejezet

11. fejezet

12. fejezet

13. fejezet

14. fejezet

15. fejezet

16. fejezet

17. fejezet

18. fejezet

19. fejezet

20. fejezet

21. fejezet

22. fejezet

23. fejezet

24. fejezet

25. fejezet

26. fejezet

27. fejezet

28. fejezet

29. fejezet

30. fejezet

31. fejezet

32. fejezet

33. fejezet

34. fejezet

35. fejezet

36. fejezet

37. fejezet

38. fejezet

39. fejezet

40. fejezet

41. fejezet

42. fejezet

43. fejezet

44. fejezet

45. fejezet

46. fejezet

47. fejezet

48. fejezet

49. fejezet

50. fejezet

51. fejezet

52. fejezet

53. fejezet

54. fejezet

55. fejezet

56. fejezet

57. fejezet

58. fejezet

59. fejezet

60. fejezet

61. fejezet

62. fejezet

63. fejezet

64. fejezet

65. fejezet

66. fejezet

67. fejezet

68. fejezet

69. fejezet

70. fejezet

71. fejezet

72. fejezet

73. fejezet

74. fejezet

75. fejezet

76. fejezet

77. fejezet

78. fejezet

79. fejezet

80. fejezet

81. fejezet

82. fejezet

83. fejezet

84. fejezet

85. fejezet

epilógus 1.

epilógus 2.

Köszönetnyilvánítás

Impresszum

Kedves Olvasó!

Ez a könyv egy felnőtteknek szóló, sötét maffiarománc. Szemléletesen ábrázolja az erőszakot, a halált és az emberrablást. Továbbá tartalmaz leírásokat múltbeli érzelmi traumákról és fizikai bántalmazásokról. Előfordulnak megkérdőjelezhető konszenzuson alapuló szexuális tartalmak és szélsőséges zaklatási esetek. Valamint adott egy férfi, aki alapvetően egy két lábon járó red flag. Kérlek, hogy ezen információk birtokában körültekintően olvasd a könyvet!

Ajánlás

Mindazon hölgyeknek, akik az olyan férfiban,

aki alapvetően egy két lábon járó red flag,

csak a rózsaszín egyik szép árnyalatát látják…

Ismételjétek ezt utánam: de csak akkor,

ha ez a férfi kitalált szereplő!

1. FEJEZET

Payton

Egy vörös és aranyszínű falevél sodródik át a szobán, látszólag súlytalanul, majd a kanapé, ahol helyet foglaltam, és a tévé között a szőnyegre telepszik.

A nyitott teraszajtóra pillantok, ahol egy újabb széllökés a beígért eső illatát hozza be a szobába, de ahelyett, hogy felállnék, a lábamat magam alá, a polártakarót pedig az államig húzom, ügyelve arra, hogy ne borítsam fel a mellettem lévő párnára tett popcornostálat.

Vihar közeleg.

Te elkényeztetett kölyök, majd én megtanítalak…

Még mélyebben befészkelődöm a kanapém sarkába. Az már olyan régen volt, emlékeztetem magamat. Mélyen beszívom a levegőt az orromon keresztül, és azt akarom, hogy új emlékek váltsák fel a régieket. Ez itt az én otthonom.

Itt biztonságban vagyok.

A távoli mennydörgés halk morajlása megnyugtat. Bármennyire is próbálták kiölni belőlem, sosem vesztettem el a zord időjárás iránti vonzódásomat.

Sosem értettem, miért kellene félnem a viharoktól. Nem volt világos a számomra, miért vagyok ettől más vagy rossz vagy hülye – ahogy ők állították.

Nem a pusztító erőre vágytam, hanem a változásra. A megtisztulásra. Arra a legkisebb reménysugárra, hogy egy hullám áttörhet, elsodorhatja a régi dolgokat, és valami újat hagyhat maga után.

És talán ezért szeretem a vihart. Mélyen bennem még mindig ott van az a kis rész, amely arra vágyik, hogy felszippantson az ég, elragadjon mindentől, és leejtsen Óz birodalmába.

Mintha a szél sodorta volna ide, a nő a televízió képernyőjén kinyitja a bejárati ajtót, és az őt körülvevő világ fekete-fehérből színesre változik, én pedig hagyom, hogy a nosztalgia ismerős érzése átjárjon. A közelgő vihar hangjai be-beszűrődnek a tudatomba, még akkor is, amikor a fejemet az ismerős dallamokra ringatom.

A kezem félúton van a szám felé, ujjaim között pattogatott kukorica, amikor valami fémes nyekergés tompa zajára a terasz felé kapom a tekintetemet. Az üveg tolóajtó tárva-nyitva.

A tavaly felszerelt, fátyolszerű függönyök hátborzongatóan rángatóznak a szélben, de az utcai lámpa kiégett odakint, így nem látok az aprócska balkonomon túlra.

Sosem bíztam igazán ebben az erkélyben, olyan rozoga, mint maga az egész épület. De a rossz időjárásnál azért több kellene ahhoz, hogy leomoljon.

Miközben lenyalom az ujjaimról a sót, gondolatban megdicsérem magamat, amiért soha nem pazaroltam energiát arra, hogy odakintre is tegyek bútort.

Egy újabb mennydörgés csattan – ezúttal közelebbről –, mire ismét az erkély felé nézek.

Meg a férfira, aki a nyitott ajtóban áll.

2. FEJEZET

Payton

A sikoly megreked a torkomban, túl fojtott ahhoz, hogy hallható legyen.

Álmodom.

Becsukom a szememet, és kényszerítem magamat, hogy lélegezzem.

Biztosan álmodom!

De amikor újra felnézek, a férfi még mindig ott van. És elindul felém.

Két hosszú lépéssel átszeli a fél lakásomat, már csak egy méterre van tőlem.

Az adrenalin átjárja a testemet, mégsem mozdulok.

Szégyenszemre semmit sem teszek.

Egy férfi van az otthonomban!

A televízión kívül csak a sarokban lévő lámpa ad fényt. Ez pedig alig világítja meg az előttem álló alakot. Magas. Ülök, de így is látom, hogy magas. És… öltönyt visel.

Miért van öltönyben?

Ez most vajon ront a helyzeten?

– Jó estét! – mondja. A hangja mély. Gyengéd. Sőt, szinte bársonyos. És az agyam nem tudja, hogyan reagáljon.

A szívem hevesen ver. A kezem remeg.

De a többi részem nem mozdul.

– Tudod – folytatja az ismeretlen, miközben lassú léptekkel elsétál a tévé előtt –, nem lenne szabad így nyitva hagynod az ajtódat.

Az ajkam szétnyílik, de a szavak összekuszálódnak a nyelvemen, és nyelnem kell, mielőtt újra próbálkoznék.

– Az első szinten lakom – suttogom, és még mindig próbálom felfogni, mi történik.

Az idegen oldalra dönti a fejét, mintha szórakoztatná a válaszom, de ez most nem igazán számít. Mert ahogy a fény az arcára vetül…

Sötét szempár. Sötét szemöldök. Majdnem teljesen fekete, kócos, mégis hátrafésült haj és éles arccsont, amelyet kihangsúlyoz a hajával megegyező árnyalatú, gondosan nyírt szakáll.

Újra nyelek egyet.

Úgy néz ki, mintha egy fotózásról jött volna. Vagy egy tárgyalóteremből. Vagy egy tárgyalótermi fotózásról. És egy belső hang ordít bennem, hogy ettől az egésznek még félelmetesebbnek kellene lennie.

Kellene.

Azt is észreveszem, hogy a ruhája nem vizes, ami azt jelenti, az eső még nem kezdett el esni. És ez valamiért elszomorít. Mintha ez a részlet önmagában megpecsételné a sorsomat.

Ezért voltam mindig is áldozat.

Az ösztöneim nem működnek. Az elmém mindig elsiklik a fontos részletek felett. A nevetséges dolgokra koncentrál, nem pedig a stratégiára.

A férfi továbbra is velem szemben áll, és körülnéz a lakásomban.

Nem tudok sokat a férfiöltönyökről, de gyanítom, hogy a ruhái többe kerülnek, mint az én összes holmim együttvéve.

A lakásom nem éppen elegáns, és éppolyan olcsónak tűnik, mint amilyen valójában. Egy használtan vett kanapé és egy karcos dohányzóasztal. A kis tévé egy olcsó állványon áll, amelyet magamnak kellett összeszerelnem egy imbuszkulccsal. A kerek asztal a sarokba van tolva a székkel együtt. És ott a keskeny konyhasziget, amely elválasztja a nappalit a konyhától. Konyha, ami inkább csak konyhasarok, laminált munkafelületekkel, amelyeknek a szélei már elkezdtek felválni.

Ellenállok a késztetésnek, hogy felsóhajtsak, amikor meglátom a telefonomat a konyhapulton. Mintha gúnyolódna velem, mert azt sugallja, hogy hívnom kellene a rendőrséget, pedig nyilvánvaló, hogy nem lesz rá alkalmam.

Nem mintha valaha is segítettek volna nekem a rendőrök.

Az egyetlen hálószobám és a fürdő a konyha túloldalán vannak, de a sötétség elnyeli őket. A férfi torkából mély hang tör fel, ahogy körbenéz. Fogalmam sincs, mit gondol. Vagy hogy miért kellene aggódnom a helyeslése miatt. Mintha lenne bármi elfogadható is ebben a lehangoló helyzetben. Vagy bármi haszna annak, hogy tetszik-e a lakásom a gyilkosomnak.

Odakint felvijjog egy rendőrautó szirénája.

Aztán egy másiké is.

Egy pillanattal később piros és kék fények kezdenek el villogni, ahogy a kocsik elszáguldanak az épület mellett.

Lassan visszafordítom a tekintetemet a velem szemben álló férfira.

Ő felhúzza a vállát, és a szája sarkában gúnyos mosoly jelenik meg.

A zsaruk elől menekül.

A rendőrök elől szökik, és most a nappalimban áll. Mintha semmi baj sem lenne. Mintha csupán úgy döntött volna, hogy egy másik útvonalon megy haza.

Megmozdul, nekem pedig átsuhan a fejemen, hogy talán csak ennyi volt ez az egész. A rendőrök elmentek, most már ő is távozhat.

De ahogy felemeli a lábát, közelebb lép.

A pánik felerősödik bennem, majd tetőpontjára hág, amikor egy újabb széllökés megemeli a férfi öltönykabátjának a szélét.

Istenem, fegyver van nála!

De nem nyúl érte. Csak… leereszkedik a kanapéra. Az én kanapémra. Mellém. Megint elnyílik a szám, de nem jön ki rajta hang.

Mit csinál?

Mi történik?

– Imádom ezt a filmet – közli, de mintha csak úgy magának mondaná.

Mi. A. Fene. Történik?

Hatalmas. Túl sok helyet foglal el. Nekem minden bútorom kicsi. Mert a lakásom is kicsi. Kicsi, mert csak én vagyok itt.

Dermedten ülök, és azon gondolkodom, mondjak-e valamit, de a férfi továbbra is a tévére koncentrál.

Ő… Akkor most itt akar maradni?

Elkezdek mocorogni. Vajon fel tudnék állni és elslisszolni?

– Jobb lenne, ha maradnál! – Még csak a fejét sem fordítja felém, ahogy ezt kimondja, a hangja közömbös. De nem lehet nem észrevenni, hogy ez nem kérés volt.

A légzésem egyre gyorsul, ahogy magam elé meredek. Bizsergés fut végig a karomon.

Szuper, mostanra megérkezett a vészreakcióm is.

Nincs kétségem afelől, hogy ez a férfi veszélyes.

És túl közel van.

Soha nem engedek férfiakat ennyire a közelembe. Az egész testem elkezd remegni.

– Kérlek, ne… – Elharapom a könyörgésemet, nem akarom szavakba önteni a félelmeimet.

Szövet zizeg, ahogy az idegen felém fordul, mire összeszorítom a szememet.

Ez nem történhet meg!

Ez nem lehet igaz!

– Nyugodj meg! – mondja.

Egy hatalmas kéz telepszik a combomra, amitől még inkább megmerevedem.

Tenyerének a súlya aggasztó, érintésének a hője átszivárog a takarón. Kicsit lenyomja a kezét.

– Nyugodj meg!

A hangja ezúttal még gyengédebben szól, én pedig próbálok egyenletesen lélegezni. Sötét illat tölti be az orromat. Bőr, tűz és kölni.

Jézus, ez az ő illata?

Kinyitom a szememet.

A férfi közelebb hajol, még jobban behatolva a személyes terembe. A testtartását dominánsnak kellene éreznem. De van valami a testbeszédében vagy talán a szemében, ami miatt a testem engedelmeskedik neki. Még ha csak egy kicsit is, de megnyugszom.

A tekintete végigfut az arcomon, és ebből a közelségből észreveszem, hogy az íriszének van egy kis zöldes árnyalata. Gyönyörű.

Újra a szemembe néz.

– Nem foglak bántani.

Amikor nem kap tőlem választ, a fejével biccent, a mozdulatában parancs rejlik.

– Rendben. – A szót szinte csak a szám formálja, a hangom túl halk ahhoz, hogy hallható legyen, de a férfi így is bólint, és az arcán elégedettség suhan át.

Elégedett, hogy hiszek neki?

Hiszek én neki?

A keze lecsúszik a combomról, viszi magával a hőt.

– Szabad?

Mit szabad?!

Mielőtt pánikba esnék, felemeli a popcornostálat, amely eddig köztünk volt.

Ó!

Válaszra sem várva hátradől, felteszi a lábát a dohányzóasztalra, és az ölébe helyezi a tálat. Majd ugyanazzal a lazasággal, mintha csak egy randin lenne, nem pedig épp az előbb tört volna be a lakásomba, az egyik karját a kanapé háttámlájára helyezi, az ujjai majdnem a vállamhoz érnek. Figyelem, ahogy elkezdi enni a pattogatott kukoricát, egy-egy maréknyit egyszerre, anélkül hogy egyetlen szemet is leejtene.

Tennem kéne valamit!

Biztosan van valami, amit tennem kellene.

Az állkapcsa mozog, ahogy rág, az izmok kétoldalt a nyakán megfeszülnek.

El kéne mennem. Vagy rávenni, hogy ő menjen el. De hogyan?

Miközben továbbra is az arcélét figyelem, és várom, mi fog történni, a televízióban a szereplő a bátorságról beszél. Bárcsak lenne nekem is!

– Mi a neved?

Összerezzenek, amikor a férfi megszólal, majd az ajkamba harapok.

– Öhm… szerintem ezt nem kellene megmondanom.

– Okos lány – villan felém a tekintete.

Ez a két szó szinte táncol a bőrömön.

Erősebben markolom a takarót, és még feljebb húzom.

Nem találhatom vonzónak ezt a férfit!

Tényleg nem!

A gyomrom összeszorul, és az az idióta agyam ezt a pillanatot választja, hogy emlékeztessen, valószínűleg úgy festek, mint aki szét van esve.

Nem mintha számítana! Nincs szükségem arra, hogy ez a betolakodó vonzónak találjon! Valószínűleg jobb is, ha nem így van. Jobb, hogy pattogatottkukorica-szagú a leheletem, lófarokba fogott hajamra meg ráférne az igazítás. És a frufrum is szanaszét áll, mivel nedves lett, amikor lemostam a sminkemet, mielőtt leültem volna megnézni a kedvenc filmemet. Körülbelül négyszázadjára.

A vállam mellett a kanapé háttámláján a férfi dobolni kezd az ujjaival, ugyanabban a ritmusban, ahogy a tévében a szereplők végigszökdécselnek az úton.

Ez minden bizonnyal a legkülönösebb dolog, ami valaha történt velem.

Egy pokolian jóképű férfi besétál az első emeleti lakásom erkélyén át, és olyan magabiztossággal vonul végig a nappalimon, amilyenről én csak álmodhatok, megvillantja előttem a fegyverét, aztán helyet foglal, és megeszi a pattogatott kukoricámat.

És… dúdol?

Szűzanyám, ez tényleg dúdol!

Óvatos, apró mozdulatokkal még jobban a sarokba ékelem magamat, próbálom növelni a távolságot közte és köztem.

Meg akarom kérdezni a nevét. Azt, hogy mi elől menekül. De úgy érzem, jobb, ha minél kevesebbet tudok.

Viszont az arcát már láttad – emlékeztet bosszantóan a belső hangom. Jobb ötlet híján csak bámulom az arcélét. Figyelem, ahogy a fény játszik a szemén. Ahogy a szája nyílik és záródik, miközben rág. A válla teljesen laza.

Olyan nyugodtnak tűnik. Annyira… kényelmesen érzi magát.

A szemhéjam lassan lecsukódik, erőnek erejével kell újra kinyitnom a szememet.

Nem látom jól innen a mikró kijelzőjét, de tudom, hogy már rég elmúlt a lefekvés ideje. Nem terveztem, hogy végignézem az egész filmet, mert minden hétköznap reggel öt órakor kelek, így korán fekszem. Ezen a héten ráadásul nem aludtam jól. A fenébe is, az elmúlt huszonhét évben nem aludtam jól! A férfi újabb falaton rágódik, az ádámcsutkája mozog, miközben nyel. Talán ez az egész tényleg csak egy álom. Talán már rég az ágyban vagyok, és mélyen alszom.

3. FEJEZET

Nero

Érzékelem, ahogy a lány szeme lecsukódik.

Érzékelem, ahogy az izmai elernyednek, amint az álom elragadja a tudatát mellőlem, és kirántja abból a helyzetből, amelybe miattam került.

Ez feldühít. Ennek a gyenge teremtménynek nem lenne szabad kikapcsolnia a védelmét! Nem egy idegen közelében.

Nem az én közelemben!

Legszívesebben ökölbe szorítanám a kezemet, de megállítom a késztetést. Uralkodom magamon.

A francba is, mindig uralkodom magamon!

Újabb adag pattogatott kukoricát markolok fel, és a számba tömöm. Tudom, hogy nem a megfelelő személyre vagyok dühös. Én mondtam neki, hogy nyugodjon meg. Hogy nem fogom bántani. Ő semmi rosszat sem tett. Kivéve, hogy bízott bennem.

Pedig egyáltalán nem lenne szabad bíznia bennem!

A teste végül feladja az ellenállást, a feje oldalra billen. Az ajka majdnem az ujjaimhoz ér. A lélegzete meleg simogatás a bőrömön. Nagyon hosszan nézem őt.

Bámulom.

Figyelem.

A szempillái meg-megrebbennek, ahogy alszik. Látszik, hogy álmodik, bár nem mozdul. Csábító; még így is, hogy a testét takaró rejti, biztosan tudom, hogy tetszeni fog a többi része is. Valószínűleg mindene olyan lágy, mint az arca.

Azok a nők, akikkel gyakran látni engem, akikkel együtt kell lennem, nem így néznek ki. Ránézésre sem ártatlanok. Nem is édesek. Nem is jól tápláltak. Általában pontosan úgy néznek ki, mint amik valójában. Viperák. Mert az én világomban nincs helye a kedves ártatlanságnak. Az én világom az a fekete mélység, amely elszívja az összes fényt és jóságot mindenből, amit csak megérint.

Álmában halk hang hagyja el a lány száját. Olyan, ami túl közel áll a kétségbeeséshez. Mielőtt meggondolhatnám magamat, a kezem már mozdul is. A hüvelykujjam begyével végigsimítom az alsó ajkát. A bőre tapintása éppen olyan finom, mint amilyennek látszik.

Fogd már vissza magadat, a francba is!

Elrántom a kezemet, és felállok. Nem keltek zajt.

El kell mennem!

Azonnal el kellett volna mennem, ahogy a rendőrautók elhajtottak.

A pattogatott kukoricás tállal a kezemben az aprócska konyhába megyek. A pultok tiszták. Minden a helyén van, akárcsak a nappaliban. Leteszem a tálat, kihúzom a telefont a konnektorból, és felkapom. Megérintem a képernyőt, az beolvassa az arcomat, majd megjelenik a számbillentyűzet.

Zárolva. Gondolhattam volna.

– Ki vagy te, édes csajszi?

A szabad kezemet végighúzom a szekrények elején. Tudom, hogy jobb lenne, ha nem hagynám itt az ujjlenyomataimat, de nem tudok ellenállni a késztetésnek, hogy nyomot hagyjak. Valami jelet magam után.

Még akkor is, ha ő ezt nem látja majd.

A tekintetem megakad egy kis kupac levélen, amelyet a lány a konnektorból kihúzott kenyérpirító és a fal közé ékelt.

– Megvagy! – Felkapom a borítékokat, és elolvasom a nevet meg a címet a felbontatlanokon.

Helló, Payton Vawdrey!

Csinos név egy csinos lánynak.

Folytatom a vizsgálódást, a pici asztalhoz lépek, amelynek a tetején egy ősrégi laptop pihen, és egy növény ácsorog. A kezemet kinyújtva megérintem a leveleket. Mű.

Összeszorítom a fogaimat.

Miért dühít fel ennyire egy műnövény?

Teljesen elment az eszem, azért!

Ideje távozni. Elfordulok az asztaltól, és beljebb sétálok a lakásba. A sötét folyosó – amit alig lehet annak nevezni – épp csak annyira hosszú, hogy egy-egy ajtó elférjen mindkét oldalán. Belépek a fürdőszobába, és felkapcsolom a villanyt.

Kicsi és tiszta, ahogy vártam; a szemmel látható kopottsága az épület korából fakad, nem a lány takarítási képességeiből.

A szobát ugyanaz az illat tölti meg, amelyet korábban is érezni véltem.

Mi ez? Virágok?

Kinyitom a fürdőszobai szekrényt. Van pár dolog benne. Főként sminkeszközök és néhány vény nélkül kapható gyógyszer, de parfüm nincs. Semmi, aminek az illathoz köze lenne. A zuhanyfüggöny behúzva. Élénksárga színű, passzol a mosdó előtti fürdőszőnyeghez. Némi vidámságot csempészik az ablak nélküli helyiségbe. Elhúzom a zuhanyfüggönyt, ettől láthatóvá válnak a kád szélén sorakozó tubusok. A tekintetem megakad egy átlátszó, fekete tetejű flakonon, amely félig van sötét rózsaszín folyadékkal. Megnyomom a kupak hátulját, felpattintom. Mélyet szippantok a gazdag rózsaillatból.

Ez az!

Kilépek a fürdőszobából, és átmegyek az egyetlen hálószobába.

Még több sárga. Tiszta, egyszerű berendezés.

Nem lep meg, hogy az ágy be van vetve. Van valami ebben a lányban, ami miatt mindent rendben, a helyén tart. Ez tiszteletreméltó. A zárt gardróbajtó hívogat. És én nem olyasvalaki vagyok, aki ellenáll a kísértésnek, így hát kinyitom. A szekrény nem hasonlít azokhoz a gardróbokhoz, amelyeket megszoktam. Én a gardróbszobákhoz vagyok szokva, ruhákhoz, amelyeket egyszer viseltek, esetleg soha. Bőséghez.

Itt nincs bőség.

Egy régen eltemetett érzés megdobban bennem.

Nem felejtettem el, milyen nélkülözni.

Soha nem fogom elfelejteni.

Mint ahogyan visszamenni sem fogok soha!

Mindent úgy hagyok, ahogy találtam, majd visszatérek a nappaliba.

Sokéves gyakorlatomnak köszönhetően hangtalanul közelítem meg Paytont.

Olyan nyugodtnak tűnik.

Most kellene kisétálnom, békén hagyva őt. Mégis közelebb hajolok, előveszem a telefonját, és várok, hogy az arcfelismerő feloldja a kódot.

4. FEJEZET

Payton

Egy esőcsepp gördül végig a kézfejemen, a mutatóujjam hegyén megáll, mielőtt lehullana a szőnyegre.

– Micsoda ostoba lány!

– Nem vagyok ostoba! – A kiáltás csak úgy kiszakad belőlem, mielőtt felfognám. Egy nagy, durva kéz lendül előre, és megragadja a torkomat. Nem kapok levegőt.

Hagyd abba!

Csak gondolatban mondom ki, mert kiejteni nem tudom.

Nem jön ki hang a torkomon. Ujjaimmal kétségbeesetten kapok a kezéhez, körmeimmel a bőrét karmolom, beleakadnak abba az átkozott aranygyűrűbe, amelyet a kisujján visel. De hiába, nem vagyok elég erős, hogy kiszabaduljak a szorításából.

– Nem vagy ostoba, mi? – vigyorog gúnyosan.

A látásom kezd elsötétülni, a szemem vadul forog, segítség után kutatok. De rajtam kívül csak az anyám van itt, én meg nem vagyok annyira naiv, hogy azt higgyem, közbe fog lépni.

A kéz szorítása erősödik. A gúnyos szavak összemosódnak az agyamban, ahogy küzdök az oxigénért. Könnyek csorognak végig az arcomon.

Talán tényleg ostoba vagyok.