AMTAK E-KÖNYVEK

JEROME K. JEROME

EGY NAPLOPÓ TÜNŐDÉSEI

FORDITOTTÁK:
KARINTHY FRIGYES
ÉS
KARINTHY EMMA

AMTAK Bt, 2023

Cop. AMTAK Bt, 2023

Sorozatszerkesztő: Varsányi József

Grafikai tervező: Vári Gabriella

ISBN 978-615-6632-33-3

Kiadó: AMTAK Bt, 2040 Budaörs, Semmelweis u. 6/B

+36 20 218 6762 amtakbt@gmail.com www.amtak.hu

Látogasson el megújult honlapunkra, ahol rengeteg új kiadvány várja nagy árkedvezményekkel!

Próbálja ki pendrive-könyveinket is! Minek rakná tele lakását zsúfolt könyvespolcokkal, ha egy albumban elfér egy teljes könyvszekrény anyaga? Bármikor elővehető, könnyen kezelhető, és nem foglalja a tárhelyét sem. Kiadónktól rendelve egységesen 2.500 Ft/db, amin elfér akár sokezer oldal, és az ár tartalmazza a postaköltséget is. Laptopról vagy megfelelő csatlakozóval telefonról is olvasható.

Készült: AMTAK Bt, Budaörs

JEROME K. JEROME

EGY NAPLOPÓ TÜNŐDÉSEI

FORDITOTTÁK:
KARINTHY FRIGYES
ÉS
KARINTHY EMMA

Tartalom

JEROME K. JEROME

EGY NAPLOPÓ TÜNŐDÉSEI

FORDITOTTÁK: KARINTHY FRIGYES ÉS KARINTHY EMMA

Hogy szánjuk el magunkat gyorsan?

Milyen hátrányos, ha nem azt kapjuk, amit kértünk

Azon cselekedeteink kellő méltatása, miket véghezvinni szándékoztunk

Szerelmi bájital készítése, használatbavétele

Rabszolgasors haszna, gyönyörűségei

Hogy bánjunk a nőkkel?

Törődj a magad dolgával

Ne sokat nézelődj, ha megugrani készülsz

Sajátmagunk előkelőségéről

Anyai érzés férfiakban

Tanácsot nem tanácsos elfogadni

Gyászinduló, meghalt a drótbáb

Hogy szánjuk el magunkat gyorsan?

- No mit tanácsol hát. Melyiket válasszam? Vegyem a vöröset? Csakhogy a vörössel nem hordhatom majd a "fantaisie" kalapom.

- Hát tessék a szürkét venni.

- Persze, hogy a szürkét veszem. Még hozzá sokkal célszerűbb is.

- Az anyaga nagyszerű.

- Én is azt hiszem. Meg, tudja, ez olyan helyes szürke. Nem olyan közönséges. Habár hát, ami azt illeti, biztos, hogy a szürke nem valami érdekes.

- Na igen; nyugodt, egyszerű dolog.

- Tudja, hogy én valami egész különöset érzek, ha pirosat látok? Kedves, meleg egy dolog a piros. Vörösben mintha mindig jó melege lenne az embernek, még ha különben fázik is. Úgy-e tudja, hogy értem?

- Van benne valami; akkor tessék a pirosat venni, asszonyom. Az még hozzá jól is áll mindenkinek; mert mégis... piros!

- Á; csak nem gondolja komolyan?

- Már tudniillik, ha jó színben van az ember.

- Igaz, persze; a piros színnek megvan az árnyoldala; jó színben kell, hogy legyen hozzá az ember. Épp azért aztán úgy alapjábanvéve biztosabb a szürke.

- Hát akkor a szürkét, asszonyom.

- Igen. Azt hiszem, jobb. Nem igaz?

- Én is nagyon szívesen viselem.

- Meg tartós is. Majd díszítem izével... jaj! Csak nem vágta még le?

- Épp akarom.

- Várjon egy pillanatig. Hadd látom csak még egyszer azt a vöröset! Tudja, lelkem, az jutott hirtelenében eszembe, hogy bájos volna csincsillával.

- Avval bizony csinos volna.

- Mert csincsillám az véletlenül van.

- Persze; akkor tessék a vöröset. Mért ne venné a vöröset?

- Viselhetném ehhez a kalaphoz.

- Ehhez?

- Más nincs. Igaz: ez persze a másikhoz állna jól, a szürkéhez. Hm; ejnye; én azt hiszem, mégis csak majd a szürkét fogom venni. Hiába no; biztos, szolid szín a szürke.

- Nyolc métert tetszett mondani...

- Annyi elég lesz, mert kibővítem majd izé - hogy is hívjákkal... Egy pillanatig csak, kedvesem. Mert tudja, ha a szürkét veszem, akkor igazán nem tudom, mit hordjak majd a fekete kabátomhoz.

- Az nem illik a szürkéhez?

- Ugyan... szürke; feketéhez; hogy volna olyan csinos, mint a piroshoz?

- Akkor én a pirosat venném. Kegyed biztosan legjobban tudja.

- Hát ami azt illeti, a magam részéről én jobb szeretem a szürkét. Hanem mikor mindenfélére muszáj az embernek gondolni, meg aztán az is, hogy... Te jó Isten! csak nem ennyi az idő?

- Nem ennyi; ez tíz percet késik. A mi óráink kicsit mindig későbbre járnak.

- Nekünk meg egynegyed egykor Madame Jannawaynél kellett volna lennünk! Úristen, de soká tart ez a vásárlás! Mikor is kezdtük?...

- Lehetett ugy tizenegy.

- Féltizenegy. Most jut eszembe, hogy annyi volt, mert hisz megbeszéltük otthon, hogy pont féltízkor kezdjük. Két teljes óra késés!

- És mégse mentünk valami sokra, hm?

- Á; egyáltalán nem csináltunk semmit. Pedig mennyi dolgom volna! És Madame Jannawayhez okvetlen el muszáj mennem! Nincs ott az erszényem? Nem; hisz itt van nálam.

- Még nem határozott, asszonyom, melyiket választja. Szürke, vagy piros?

- Nem tudom, hol áll a fejem; biz Isten nem tudom, mit akarok. Egy perccel előbb már egész biztos voltam és most tessék... Megvan! Emlékszem! A piros. Csakis a piros. Vagyis hát dehogy! nem a pirosra gondoltam; a szürkét akartam mondani.

- Pedig utoljára a pirosat említette asszonyom; emlékszik?

- Azt... azt! hisz igaza van. Micsoda kin is a vásárlás. Tudja, hogy néha egész elvesztem az eszem?

- Ha a pirosra határozta magát...

- Arra hát: mit csináljon az ember. Mit gondol? Tudniillik azt szeretném tudni, hogy talán van valami más árnyalat ebben a vörösben... Mert ez olyan undok vörös...

A boltos figyelmezteti, hogy látta már a vöröset valamennyit. Épp ez az árnyalat, amit a többi közül kiválasztott. Ez tetszett olyan igen nagyon.

- Persze, persze! - sóhajt a hölgy olyan hangon, mint akiről levettek valamennyi földi terhet a világon. - Hisz ha mondja, akkor úgy is lesz; akkor ez az. Már én úgyse bírom tovább... Egész délelőttömet elpocsékoltam miatta...

Ott kinn három elvitázhatatlan érvvel bebizonyítja saját magának, hogy nem a vöröset kellett volna választania. Négy megfellebbezhetetlen ürügyet hoz fel. Amellett, mért kellett volna mégis inkább a szürkét. Töri a fejét, vajjon visszavennék-e, Majd bemegy és megkéri a főnököt. De istenem a barátnője, aki villásreggelire várja!

- Ezért utálom a vásárlást; - állapítja meg. - Mert arra az embernek sohsincs ideje, hogy igazában gondolkodjék...

És elhatározza, hogy ebbe a boltba soha életébe be nem teszi a lábát.

Kacagunk rajt'; de hát annyival fölényesebbek vagyunk? Fensőbbséges barátom: nem álltál-e huzamos ideig ruhatárad kellős közepén határozatlanul; melyikben imponálsz majd jobban neki? Tán ebbe az egyszerű, durvaszövetű saccoba, amelyik jól domborítja ki széles, férfias vállad? Mégis nem jobb lesz-e az a testhezálló fekete? Utóvégre jobban illik komoly ember külsejéhez; aki mondjuk úgy a huszonkilencedik év táján ballag. Hanem hátha a lovaglóöltöny jobb még ennél is? Azt mondta az édes a múltkor is: - ejnye, de fess legény Jones azokba a magasszárú csizmákba; jól fest rajt a breeches is. De azt a mindenségit! a lábunk talán mégis csak különb a Jones-énál! Ostoba dolog, hogy olyan bőre szabják ma a lovaglónadrágot. Ugyan mire való a divatnak az az irányzata, hogy mindjobban elrejteni igyekszik a férfi-lábszárt? Az asszonyok mindkevésbbé kezdik szégyelni a saját lábukat; hát a férfi mért cselekszi épp az ellenkezőjét? Mért is váltak lehetetlenekké nagyapáink selyemharisnyái, szoros térdnadrágjai? Úgy látszik, mi szerényebbek lettünk, vagy - leromlottunk és a titkolózás tanácsos.

Én például a magam részéről soha meg nem értettem, soha fel nem bírtam fogni, mért szerelmesek belénk a nők. Valószínűleg igazi, mély, benső értékünk vonzza őket; alighanem rendkívüli érdemeink. Mert a külsőnk, az ugyan soha! Tán a lábtyűink, nehéz kabátjaink, mellényeink, kürtös kalapjaink? Hogyisne! - ilyen adjusztálás mellett kizárólag jellembeli erőnk lehet az, ami felkelti lelkesedésüket.

Micsoda pompás soruk lehetett elődeinknek, azt különösen akkor fedeztem fel, mikor álarcosbálon maszk voltam. Képtelen volnék megmondani, hogy mit ábrázoltam; nem is igen bánom, akármi volt, csak arra emlékszem, hogy mellben, meg úgy körülbelül azon a tájon rendkívül szűk; a kalap háromszor akkora, mint kellett. Én gyermekkoromban díjat nyertem a magasabb számtani műveletekből, egyszer nyertem díjat történelemből is. Nem sokszor, de nyertem. Egyszer meg valamelyik irodalmi kritikus - már meghalt - a könyvemet dicsérte meg. Tudom, volt egynémely alkalom, mikor viselkedésem, tetteim derék emberek helyeslését, helybenhagyását vívták ki. De soha, soha ebben az életben még büszkébb nem voltam; sajátmagammal elégedettebb, mint azon az estén, mikor begomboltam az utolsó gombot. Végigszemléltem saját Énemet a tükörben. Álom volt; igazán álom. Nem az egyetlen vagyok, aki ilyesfélekép vélekedett felőlem Biz isten ragyogó, pompás álom voltam. Piros alap; teli mindenütt aranyhímzéssel, de mindenütt, ahol aranyhímzésnek egyáltalán hely jutott. Ahol már nem volt aranyhímzésnek hely, ottan rojtok függtek; bojtok, zsinórok. Arany gombok fogtak körül, puha, arannyal áttört selyem simogatott, fölöttem fehér lószőr tollbokréta imbolygott. Nem emlékszem, hogy rendes helyére volt-e minden gombolva. Hanem valahogy mégis csak rámvettem és jó lehetett, mert jól festettem. Jól néztem ki. Sikerem óriási volt: az emberiség női felének eredeti természete ez alkalommal nyilatkozott ki előttem először teljes őszinteségében. Olyan lányok, akik eddig hidegek voltak és távol tartották magukat tőlem, most körülfogtak, hízelkedtek. Az érdeklődésemet félénken felkelteni igyekeztek. Azok a lányok, akikre rámosolyogtam, elveszítették a fejüket; kijöttek a sodrukból. Más lányok pedig, akiket elfelejtettek bemutatni, egész gonoszakká váltak és durvák lettek azokhoz, akiket bemutattak. Egyikkel egy táncközt álltam végig (a jelmezkölcsönző ugyanis figyelmeztetett, hogy leülni nem lesz jó benne) azt a szegény gyereket még ma is sajnálom. Olyan derék fiú udvarolt neki: egy gyapjúnagykereskedőnek a fia; egész biztosan érzem, hogy kitűnő férj vált volna belőle. De az a szerencsétlen sörösüvegnek öltözve jelent meg.

Mégis jó talán, hogy elmúltak azok a régi divatok. Ha egy egész hetet töltök abban a viseletben, a természetes szerénységem adja meg az árát.

Azon csodálkozom, hogy a mi szürke napjainkban nincsenek jobban divatban az álarcosbálok. Hisz benne van a gyerekes ösztön valamennyiünkben; szeretünk "kiöltözni"; "hadd higyjék". Unalmas, ha mindig sajátmagunk vagyunk. Valamelyik délután teázó társaságnak voltam szereplője; felvetették a kérdést: - Ha arra kerülne sor, cserélnénk-e másvalakivel? szegény ember a milliomossal; nevelőnő a hercegnővel, - de nemcsak külső viszonyokban, környezetben, hanem egészségben, vérmérsékletben is. Cserélnénk-e szívet, velőt, lelket? Úgy, hogy az eredeti énünk egyetlen részecskéje se maradna meg, csak az emlékező tehetségünk. Általánossá vált a vélemény: nem! csak az egyik hölgynek volt eltérő a nézete.

- Ő dehogyis cserélne, nem tenné meg semmiért, kedvesem! - veti ellen még annak is egy barátnője. Csak hiszi, hogy megtenné.

- Biz megtenném én; erősködik az első hölgy. - Nagyon meguntam magamat. Biz Isten még talán kegyed is lennék egy darabig változatosság okáért.

Fiatalkoromban azt a kérdést tettem fel magamnak: - Miféle emberré legyek? Ha tizenkilencéves az ember, tesz fel ilyen kérdéseket magának. Harminckilencéves korunkban sóhajtunk: Bár ne ilyen emberré alkotott volna a sors!

Akkortájt mindenféle jótanácsoknak voltam szorgalmas olvasója, amikkel jóakaratúlag oktatják ki a fiatalságot. Azt vettem ki belőlük, hogy egyéni választásom szerint lehetek Sir Lancelot, Herr Teuffelsdröckh, vagy akár Jágó. Hogy vígan, avagy szomorúan járjam majd az élet útját, azt fontolgattam, latolgattam. Mintákat könyvekből szedtem elő. Akkortájt népszerű volt még Byron; sokan voltunk, akik azt határoztuk el, hogy ködösek leszünk, homályos fiatal emberek; olyanok, akik megunták a világot és a magányt keresik. Elhatároztam: én ezekkel tartok.

Egy álló hónapig alig mosolyogtam s ha tettem, fáradt, keserű volt a mosoly: tört szív takarója. Legalább ilyennek akartam. Üresfejű megfigyelőim aztán teljesen félreértettek.

- Ó, nagyon jól tudom én, hogy milyen, - mondták és rokonszenvvel pillantottak rám, - rám is gyakran rám jön. Az időjárás gyors változása, - magyarázzák és brandyt erőszakolnak belém, vagy söröket ajánlanak.

Méltán sértődik meg a fiatalember, ha titkos búbánatát hallgatás mögé akarja rejteni és közönséges népek rászólnak: - No, hogy áll a bál a nyavalyával? - vagy ha méltóságteljes fájdalmát azok, akik állítólag jobban értenek hozzá, egyszerűen úgy intézik el, hogy "Megint rágyött."

Egyéb, gyakorlati akadályokba is ütközik az a fiatalember, aki a Byron-féle rendszert választja. Rendkívül, természetfölöttien gonosznak kell lennie. De sajnos, a való élet helytelen nyelvtan-könyvébe, ahol utolsónak áll a jövő, a múlt pedig nem a "végzett múlt"-ból, hanem a "jelentő mód" jelenjéből alakul; lehetetlen ilyen rettentő gazembernek lenni mérsékelt jövedelem mellett. Még a legeslegegyszerűbb leány bukása is pénzbe kerül. A szerelem útvesztőiben az ember nem kér "forma pauperis"-t, meg akkor nem is lenne a mód hamisíthatatlan Byron-módszer.

"Kehelybe fúljon az emlékezet" nem hangzik rosszul; hanem a kehelyben bizony brandynak kell lenni; igazán jó brandy pedig nem olcsó. Jó erősen kortyolni az ó tokajiból, vagy Astiból igazán poétikus ötlet; hanem ha a korty elég hosszú arra, hogy belefulladjon valami, biz az csak negyedes világos sör lehet, vagy valamelyes könnyű pálinka, meg hasonló árfolyamú keverék: igy aztán elvész a bűnnek minden hímpora.

Az is lehetséges - úgy gondolom, hogy szent meggyőződése élt bennem annak, hogy a Bűn, még a legbájosabb is - csúf, kemény dolog. Kerüli a nappali világosságot, bár - csinosítórongy és festékképp cirádája az irodalomnak. Rosszszagú viselet marad azért; rátapad néha talán a jó ember testére is, ha az akarata nem elég kemény, erős; hanem kerülni kell azt minden igyekezeteddel, ha testi-lelki jóléted akarod.

Akárhogy is van, meguntam a sötét fiatalembert; még mialatt kételkedtem, új könyvre akadtam véletlenül, Annak a hőse bolondos, jókedvű fickó; Tom Jerry unokatestvére. Verekedésekben vesz részt; színésznőkkel flirtel; csöngettyűket szakit le és utcai lámpásokat oltogat el; rengeteg tréfát űz fegyelmetlenebb természetű éjjeli őrökkel. Mindezekért igen kedvelte őt a könyvbéli hölgy. Ugyan mért ne flirtelhetnék én is színésznőkkel; miért ne oltogathatnám ki magam is az utcai lámpásokat? Mért ne babrálhatnák ki én is a rendőrökkel; mért ne szerethetnének engem is az asszonyok? Londonban megváltozott az élet, mióta a hős élte világát; de megmaradt sok minden és örök az asszonyi szív. Ha párviadalokat nem is vínak többé, vannak még boxoló-versenyek Whitechapel sötét pincéiben. Kakasviadalok rég kimúltak; de hát nincsenek sötét odúk odalenn a folyó mentén? húsz fillérért terrierekkel küzködő patkányokat lát ott a gentleman; ott igazán sportsman-nek érzi magát. Való igaz, hogy azt a visszás tarthatatlan, el nem fojtható jókedvet, a mi a hősömet ilyen helyeken körülvette, nem sikerült fellelnem; inkább gin; dohány- és sörszag volt ott található; meg a rendőrségtől való örökös húzódozás. Lényegében mégis ugyanaz maradt s másnap eszményképem szavaival kiálthattam fel: "Mely különös lények. De mintha ördög ülne agyamon! Huj! Járom a bolondját!"

Hanem hát a rendelkezésemre álló eszközök hiányos volta megakadályozott abban, hogy legalább ezen az úton továbbhaladhassak. (Bő táplálékot nyújthat a bölcsészelmének a bevételeknek a jellemre gyakorolt ilyetén befolyása.) Még az ötödrendű "boxoló-verseny"-ek, a Rotherhithe-közi patkány vérengzések is sokba kerülnek, ha véletlenül azon úriember, vagy, ki pillanatnyilag egyetlen gallérral rendelkezik. Kifelé mégis rangjához méltóan kell megjelennie. Lámpavasra mászni, gázokat oltogatni ki, bizonnyal nem kerül semmibe, hacsak, tetten nem érnek. Csakhogy hiányzik belőlük a változatosság. De meg a modern londoni lámpavas se egészen alkalmas erre a sportra. Soha életemben nem találkoztam semmivel, amibe keservesebb lett volna belekapaszkodni; amin kevesebb a "göcs". A kapaszkodó szempontjából hátránya továbbá a dolognak a megengedett piszok-mennyiség túlságos lerakódása. Mikor körülbelül a harmadik állomásnál vagy, mind határozottabb ellenszenv támad benned a "víg derű" iránt; árnikára, meg fürdőre vágyol.

Még a rendőrrel való tréfán se te mulatsz egyedül. Lehet különben, hogy én nem csináltam elég okosan. Most, hogy visszapillantok ez eseményekre, úgy rémlik, Covent-Garden és Great Marlborough-street környéke ilyen természetű sportra rosszul van berendezve. Ami a sisakot illeti, akármelyik kövér rendőr pompás kísérleti tárgy. Míg a fejvédőjével vesződik, a legfurcsább kérdéseket intézheted hozzá; mire a feje takaró nélkül van, már láttávolon kívül lehetsz. Hanem olyan helyen kellemes csak az ilyen játék, ahol nem áll minden négyzetméternyi területen két-három rendőr. Mert ha másik kettő is tíz perc óta figyel már téged és a fejleményeket a szomszéd sarkon, semmi igaz örömöd nem leled a helyzetben. Mihelyt Great Titchfield Street-et és Oxford-Market-et kétszer keresztülinaltad, rájössz, hogy heccet sohse jó tovább fejleszteni egy bizonyos pontnál; annál tudniillik, mikor abban a veszedelemben forog, hogy unalmassá válik. Most már hazamenni volna jó, vagy a barátaidat kellene felkeresni. A "Törvény, Rend" ezalatt felszaporodott öt-hat főre; épp kezdenek mulatni az eseten. S mialatt Hanover-Street-et szeled, elképzeled a másnap reggeli jelenetet a bíróságon; azzal vádolnak, hogy részeg voltál és rendzavarást követtél el. Hiú dolog részedről aztán, ha elmagyarázni igyekszel a bírónak (később pedig a hozzátartozóidnak), hogy egyszerűen azon voltál, hogy hasonlits valakihez, aki könyvben fordul elő; az is épp ilyesféle dolgokat vitt véghez és igen kedvelték ezek miatt. Meg kell majd fizetned a köteles negyven shillingeket; mikor legközelebb Mayfieldéket akarod meglátogatni, a lányok nem lesznek odahaza és Mrs. Mayfield - elsőrendű, kedves hölgy, ki anyás indulattal viseltetett irántad mindig - komolyan kíván majd beszélni veled; becsületszavad veszi, hogy ilyesmit nem teszel többet.

Hála ifjúságodnak és erős természetednek, lerázod magadról a Notting-Hill-i vizsgálat kellemetlenségeit és, hogy kelletlen találkozásokat elkerülj, Camden-Town és Islingtonon keresztül térsz vissza Bloomsburybe; alig pár órás körút.

Sportok felé hajló irányzatokat a Sors egy ujjmutatása következtében kerültem el. Egy bizonyos vasárnap reggel eredménye; jelentéktelen házacska vízcsatornájáról van szó; a Soho egyik mellékutcácskája: "Szembe szálltam a Sorssal: férfi férfi ellen." "Csak még innen kerüljek ki", - gondolom, ilyesféle kitételeket használtam - akkor aztán én többet nem "sport"-olok. A Sors, úgy látszik, belement az üzletbe és én kimásztam a csávából. Igaz; komplikált dolog volt a kijutás; egy villámhárító és három gázlámpa fizette meg az árát; továbbá egy sovereign, amit a vízvezetékes embernek kellett adni száraz ulster kölcsönzéséért. Mikor végre biztonságban ültem a szobámban és leltárat vettem fel magamról - vagyis arról, ami megmaradt belőlem - csak afölött elmélkedhettem, hogy a sors ezt különbül is kicsinálhatta volna. Attól kezdve nem kelt több vágy bennem, hogy eltérjek a közfelfogástól; hajlani kezdtem az egész egyszerű élet felé.

Ennek megfelelőleg újra valamely alakitandó jellemet kerestem; találtam is olyat, amelyik elég jól megfelelt. Azidőtájt hősként kezdett szerepelni a német professzor. Hosszú hajat viselt, különben igen rendetlen volt; hanem a szíve acélból való; alkalomadtán aranyból. A könyvben leírt emberek nagyrésze nem találta volna érdekesnek; se a külsejét, se a tört angolságú társalgását, se azt, hogy mindig a halott anyját és a kis Liza húgát emlegette. De hát azoknak fogalmuk sincs a szívről. A professzor legfőbb foglalkozása egy béna kutya volt. Állatias tömeg üldözése elől mentette meg; ha nem beszélt éppen rettentő angolsággal, akkor a kutyáját becézte.

A specialitása szökött lovak megfékezése volt; meg hogy ilyen alkalmakkor megmentse a hősnő életét. A tört angol nyelv a kutyával összevetve, ellenállhatatlanná tették őt előttem.

Békés, szeretetreméltó lény volt; elhatároztam, hogy kipróbálom. Német professzorrá persze nem válhattam; hanem hát a hajamat megnöveszthettem én is az általános kijelentések dacára, hogy ne tegyem; különösen kisfiuk véleménye volt, hogy világért se. Abbeli igyekezetemet azonban, hogy béna kutyát leljek, nem koronázta siker. Seven-Dialban egy egyszemű pecér - mint utolsó segélyforráshoz menekültem hozzá - ajánlkozott, hogy öt shillingért megbénítja valamelyiket. Az indítványt azonban elvetettem. Egy éjjel igen csúnyán festő vak dög mellett haladtam el. Nem volt béna, de erősen maródinak tetszett s mivel éreztem, hogy nem rablok meg senkit valamely értékes tulajdonától, hazacsábítottam és ápolni kezdtem. Úgy tetszik, túlontúl jól ápoltam. Olyan egészséges lett a végin, hogy egyáltalában semmit se lehetett kezdeni vele. Rosszul nevelt dög volt és ahhoz már túlöreg, hogy tanuljon. A szomszédság átkává vált. A sportot olyan alakban szerette, ha az csirkék megfojthatásában nyilvánult; vagy kilopkodta a nyulakat a vadkereskedő boltjából. Változatosság kedvéért macskákat nyúzott és kisgyerekeket ijesztgetett, a lábikráikba harapott. Voltak pillanatok, mikor én magam szívesen vállalkoztam arra, hogy megbénítom, ha csak meg bírom fogni. Semmi hasznom se volt a vele való bajlódásból - igazán semmi. Ahelyett, hogy a népek bámultak volna, hogy visszaadtam őt az életnek, bolondnak kereszteltek és kijelentették, ha én meg nem fojtom, hát majd ők megmutatják. Egész megrontotta a jellememet - már úgy értem, annak az időszaknak általam kipróbálandó jellemét. Mert milyen nehéz aranyszívű fiatalembert ábrázolni, ha aztán nyílt utca során látják, mint vágsz köveket saját kutyád után. Pedig kő volt az egyetlen nyelv, amit megértett, csak az volt valamelyes befolyással rá.

Másrészt megvadult lovak ritka volta akadályozta meg igyekezetemet. A mi kerületünk lovai nem olyanféle lovak. Egyszer - egyetlenegyszer adódott csak alkalom ilynemű próbára. Jó alkalom volt pedig; annyiból, hogy a ló nem olyan igen nagyon vadult meg. Tényleg; nem tudom biztosan, vajjon ő maga tudatában volt-e a ténynek, hogy megvadult. Kisült később, hogy - mert az volt a szokása, hogy ottkinn várja meg a kocsist a Rózsa meg Korona előtt - úgy vélte, már kivárta a rendes időporciót és saját számlájára hazakocogott. Tehetett úgy hét mértföldet egy óra alatt: a gyeplőt kényelmesen húzta maga után. Olyan kezdő féle volt. Én hát készültem a legrosszabbra. Hanem épp a kritikus percben egész csomó hivatalos rendőr lökött félre és fékezett helyettem.

Nem volt okom szánakozni az eseten; kiderült, hogy egy kopasz kereskedelmi utazót mentettem volna csak meg; rettenetes részeg volt; égre-földre káromkodott és a levegőbe boxolt, úgy verte szét a tömeget.

Valamelyik nagyon magas lakás ablakából egyszer megfigyeltem három embert, mikor megvadult lovat akartak lefékezni. Mind a három határozott léptekkel az úttest közepe jelé haladt és elfoglalta a helyét. Az ablakom túlmagasan volt ahhoz, hogy az arcokat lássam, de a tartásuk hősies, halálig menő elszántságot tükrözött. Az első, mikor a ló feléje vágtatott, kitárt karral várta. Meg se mozdult addig, míg a ló úgy tizenöt méternyire nem volt. Mikor aztán az állat határozottan folytatni akarta vad vágtatását, a jó ember egyebet úgylátszik mégse tehetett, minthogy visszavonuljon a sarokkő irányába s látható szomorúsággal pillantson a ló után; minthogy igy szólván magához: - Úgy, no hát jó, ha ilyen makacs vagy, akkor semmi közöm hozzád.

A második, kire igy rászakadt volna a katasztrófa, percnyi habozás nélkül egy mellékutcába fordult és eltűnt. A harmadik a helyén maradt és a mikor a ló elhaladt mellette, ráugatott. Nem hallottam, mit mondott. Legkevésbbé se kételkedem, hogy kitűnő tanácsot adott; de az állat nyilvánvalóan túlizgult volt ahhoz, hogy odafüleljen. Később az első és a harmadik ember találkoztak és rokonszenvesen megtárgyalták az ügyet. Úgy véltem, sajnálkoztak a megvadult lovak csökönyösségén általánosságban és azt remélték, hogy nem sérült meg senki.

Nem emlékszem, milyen jellemeket alakítottam még azidőtájt. Csak azt tudom, hogy az egyik jellem, ami rengeteg bajt okozott, egyenes, tisztességes, becsületes, nyíltszívű, szókimondó fiatalemberé volt, ki mindig megmondja, amit gondol.

Csak egyetlen esetre emlékszem, mikor valakinek igaz sikere volt abban, hogy kimondta, amit gondolt. Az asztalra csapott nyitott tenyerével, úgy jelentette ki:

- Azt akarja, hogy hízelegjek, - hogy csomó hazugsággal lekenyerezzem, he? Biz olyasmit én nem teszek; biz olyat nem tesz Jim Compton. De ha érdekli az igaz véleményem, hát kimondom: az a gyerek ott a zongoránál a legcsodásabb alkotó, kit valaha hallottam. Nem mondom, hogy lángész, de hallottam én Lisztet és Metzlert és mind a félbolondokat s biz ez itten jobban tetszik nekem, Isten engem. Igenis ez a véleményem. Csak úgy beszélek, ahogy birok, és nem tehetek róla, ha tán sérti a fülit.

- Ó, milyen kellemes, - mondják a szülők, - olyan emberrel találkozni, aki nem fél kimondani a véleményét. Ugyan mért nem vagyunk valamennyien szókimondók?

Az utolsó alakitandó jellem, - úgy véltem - könnyen válhatik tökéletessé. Bámult és körülrajongott fiatalemberé volt, kinek hatalmas varázsa abból a tényből fakad, hogy mindig - sajátmaga. Mások pózoltak, színészkedtek. Ez itten sohse igyekezett másra, minthogy a saját, egyszerű lénye legyen.

Gondoltam: leszek én is a saját, egyszerű lényem. Hanem akkor felmerült a kérdés: Milyen is a saját, egyszerű lényem?

Ezt a problémát kellett először megoldani; nem oldottam meg máig se. Mi is vagyok? előkelő ur, ki mocsoktalan lélekkel, emelt fejjel halad útján; megvet minden aljasságot és türelmetlen minden kicsinyesség iránt? Aljasan gondolkodó, kismerszű ember vagyok-e; - olyan, kit a mocsoktalan lélek és emelt fej mélyen megvet; ki ferde úton halad nyomora vége felé; ki csóvál az erős előtt s fél minden fájdalomtól? Azonban nem akarom a füled szomorítani kedves olvasóm, nem akarom lerántani a leplet, kimondván, hogy rendesen milyen megvetendő teremtmény ez a nyomorúságos Én. Tán meg se értenél. Csak csodálkoznál ama leleplezésen, hogy az emberiségnek ilyen semmirekellő példányai a kortársaid. Legjobb, kedves uram, vagy asszonyom, ha ismeretlenek maradnak e gonoszok. Nem akarlak tudással keseríteni.

Filozófus vagyok; egyformán köszöntöm a mennydörgést s örülök a napsugárnak. Csak itt-ott, ha a dolgok nem egészen úgy mennek, mint kívánnám - ha ostoba, gonosz emberek továbbra is ostobán, gonoszul akarnak cselekedni ama látszattal, hogy engem utánoznak békémben, boldogságomban - csak ilyenkor dühöngök, csak ilyenkor háborodom még fel.

Mint Heine mondja: lovag vagyok én is; a szent Grál lovagja, az igazság bajnoka, asszonyok hódolója, férfiak tisztelője; azon igyekvő, hogy életem a nagy Hadúr szolgálatának szenteljem.

S lám a másik pillanatban már az ellenség soraiban látom magam, fekete lobogó alatt küzdök. (Mennyire zavarhatja az ellenséges generálisokat az, hogy valamennyi katonájuk mindkét táborbeli szökevény.) Mi egyebek az asszonyok, mint a férfiak játékszerei! Ne egyem több édességet s ne igyam több habzó italt, mert erényes maradsz? Mi egyéb a férfi, mint éhes kutya; egymást falják a csekélyke kiszabott koncért? Fald fel a többieket; máskép téged falnak fel. Nem rakétás hazugság az Igazság?

Szeretek minden élő dolgot. Szegény nőtestvérem, ki nehéz terhet hordasz magányos utadon; fáradt arcodról lecsókolnám a könnyet: lábad körül a sötétséget szerelmemmel világítanám be. Türelmes fivérem, ki lihegsz, amint körös-körül járod a kitaposott utat, mint szegény, félvak nyomtatóló, buzdítód száraz táplálék a jászolban; melléd állanék; levenném kissé a kötelet fájó válladról. Együtt taposnánk tovább; egymás felé hajtanánk a fejünket; emlékeznél s elmondanád a réteket, hol valamikor játszottál; elmondanád a gyönyörű versenyeket, mikor küzdöttél és győztél. Hát ti, kis, görcsös semmiházik, piszkos kis arcotokból csodálkozó szemetek mered elő; a karjaimba vennélek és tündérmeséket mesélnék nektek. A csodák édes országába vándorolnánk; itthagynánk egyidőre az öreg, szomorú világot; hercegekké és hercegnőkké válnátok és tudnátok, mi a szerelem.

De sokszor valami önző, mohó ember jön el s ül itt az én ruháimban. Csupa savanyú az élete; azon vesződik, hogy szerezzen több pénzt - több élelmet; több ruhát; több örömöt. Annyira el van foglalva azokkal a dolgokkal, amire szüksége van, hogy nincs ideje, hogy mások bajaival foglalkozzék. Úgy véli, ő a mindenség közepe. Ha hallod, úgy tetszik, azért teremtették és alkották meg a világot, hogy mire ő eljön, örömét lelje benne. Jobbra-balra lök; gondtalanul kapaszkodik, hogy ezer vágyát kielégítse; ha elesik, ha téved, az Eget káromolja igaztalanságáért; embert, asszonyt szidalmaz, hogy az útjába került. Ilyenkor csöppet se kedves ember. Azt állítja, hogy ő Én; hogy én érzelgős bolond vagyok; hogy elrontom dolgait. Néha-néha szabadulok tőle, de visszatér ám mindig; olykor ő szabadul meg tőlem s én leszek ő. Egész összezavar. Néha el se hiszem, hogy én vagyok - én.

Milyen hátrányos, ha nem azt kapjuk, amit kértünk

Régen volt, nagyon régen, - akkor, mikor te, kedves olvasóm, meg én még fiatalok voltunk. Tündérek lakoztak még a rózsák kelyhében s éjjelenkint mákvirágok hajladoztak angyalok lába nyomán. Élt valamikor egy nagyon jó, bölcs ember. Vagyis hát élhetett volna, mert abban az időben, a melyikről beszélek, épp haldoklott. Ahogy ottan várja a halál hívó szózatát, visszapillant az életére, a mint messzire elnyúlik mögötte. Hogy hemzsegett ez az élet a balgaságoktól, őrültségektől; mennyi keserű könnyet okozott sajátmagának, de meg másoknak is! Mennyivel vidámabb, szebb lett volna az élet útja, hogy bölcsebb, okosabb; ha tisztábban lát!

- Jó Isten! - sóhajtott az öreg, - élhetném csak át még egyszer az életet a mostani tapasztalataimmal.

Mikor kimondta, érezte, hogy valami Jelenlevő közeledik felé; azt hitte, az a Valaki, kire vár; felült az ágyában s elhaló hangon rebegi felé: "Kész vagyok".

De gyöngéden fektette vissza valamely láthatatlan kéz; egy hang szólalt meg: Várj még, életet adok, nem halált osztok. Meghallgatták a kívánságodat. Átélheted az életed még egyszer; a múlt tapasztalata vezetőül veled marad. Láss hozzá, hogy jól használd föl. Majd eljövök megint.

Álom telepedett a szemére; mire felébredt, kicsi gyermek volt megint; anyja karjában fekvő. Csak az agyvelejében volt meg annak az életnek a mása, mit már átélt.

Élt hát mégegyszer; szeretett, dolgozott. Másodszor feküdt már a halálos ágyán, mint elhasznált öreg ember; mögötte elmaradt az élet. Ott állott az angyal az ágya előtt; megszólalt a hang:

- No, most hát meg vagy elégedve?

- Most meg, - felel az öreg gentleman, - Hadd jöjjön a halál.

- No és bírtál jól élni? - kérdi az angyal.

- Istenem, - felel az öregember, - hisz a tapasztalatom csak azokra a kitaposott utakra tanitott ki, amelyeken a földi utas ismeretlen országok felé halad. Bölcs voltam és mégis csak balgaság gyümölcseit arattam. A tudás igen gyakran visszatartott a javamtól. Régi hibáimat elkerültem, hogy újakba essem, amiket nem ismertem. Aztán új csapásokon régi tévutakra kerültem. Ha elkerülhettem a szomorúságot, az örömet veszítettem el. Hol boldogságot szakítottam, kitéptem avval együtt a fájdalom virágát is. Hadd menjek hát most már, hadd tanuljak újat.

Micsoda angyal is lehetett az, hogy ilyen ajándékot ád szegény embernek; még több bajt, szomorúságot osztogat. Lehet, hogy az ítéletem nem elég tárgyilagos ilyen nem mindennapi körülményekkel szemben, de úgy vélem, ha én is abban az időben élek és angyal keresne föl engem is, ajándékot osztó; kiadni akaró, amit csak a lelkem kíván, mit becsvágyam álmodott valaha, vagy más ilyesmivel akar meglepni: én ugyan nagyon röviden elbánok vele.

- "Csak szedd fel a sátorfád és vidd innen az ajándékos bugyrodat, - mondanám, (lehet, hogy kemény visszautasítás, de hát igy éreztem volna) aztán állj tovább. Nem kell nekem semmi a te boltodból. Nem kell énnékem a természetfölötti segítséged ahhoz, hogy bajba keveredjek. Ami bajra, bánatra szükségem van, megkapom én azt itten lent bőviben; nincs semmi értelme a látogatásodnak. Hordd el innen a kis játékaidat - nem tudom, hogy micsodásak, de eleget tudok már ahhoz, hogy ne akarjak többet tudni, - eredj velük másik bolondhoz. Nem vagyok minden lében kanál. Semmi kifogásom valami ártatlan találóskérdés-játék ellen; ha énrám magamra is kerül aztán a sor. Hanem ha fizetni énnekem kell mindig s földi boldogságom a zálog; és pedig meghosszabbított földi lét, - biz nem játszom én akkor. Lám, a Midás király esete; szépen kibabráltatok avval is: úgy tettetek, mintha nem értenétek őt; kicsavartátok szegény öreg fickó szavait, mintha ügyvédek lettetek, volna Old Bailey-ban, kik tanún akarnak kifogni! Bizony Isten, szégyelem magam miattatok és meg is mondom a véleményemet; lejöttök ide, bolondot csináltok a balgaságaitokkal a sejtelemnélküli halandókból; mintha nem volna elég bajunk itten anélkül is. Ott van az a másik eset a szegény paraszt házaspárral, akiknek megígértétek, hogy teljesititek a három kívánságát; csúf csínyt tettetek azokkal is; egy kalács lett volna a vége és még azt se kapták meg. Úgy látszik, ti ezt elmésnek találtátok. Biz Isten kár, hogy nem találtok magatoknak oda fönn egyebet, a mivel az időt agyonüthetnétek. Hát hordd el csak innét ezt a fajta mannát máshová; boldogíts mást vele. Nekem megvannak a magam tündérmeséi; elolvastam én az én mitológiámat; nekem nem kell a ti malasztotok. Nem is fogok élni soha vele. Ha malasztra lesz szükségem, megelégszem majd avval a rendes adaggal, amit idelenn szoktak osztogatni. Tudod, mit gondolok; olyan hamisított márka; manna, mit semmi emberi teremtmény mannának nem nevezne, ha csak nem mondják neki, hogy az; olyan, ami nem hasonlít semmi mannához; senkise érzi annak, hisz a valóságban nem is manna. Csak olyan manna, amire más gondolja azt, hogy áldás, mi pedig nem azt tartjuk róla. Hát megvan ennek az áldásnak is a hátránya, de a tieteknél azért mégis csak jobb, mindenesetre hamarabb túl esünk az ilyenen. Nekem nem kell semmi áron a ti malasztotok, mannátok. Ha itthagyod valamelyiket, egyszerűen utánad vágom."

Biztos vagyok benne, ilyenféle hangnemben válaszoltam volna annak az angyalnak: érzem, nekem jót tett volna. Már ki kell valakinek mondani a véleményét, mert amig ezek a tündérek, angyalok igy bolondítanak bennünket, senkinek egy nyugodt pillanata sincs. Alig mertük a gyerekeket kiereszteni az ajtón. Sohse tudta az ember, hogy micsoda rossz, mondvacsinált ügyes tréfával akarja kijátszani odaki valami ilyesféle tündér őket. Szegény gyerek nem tudja és azt hiszi, olyat kínálnak neki, amit érdemes elfogadni. Csak azon csodálkozom, hogy valamelyik ilyen angyalt nem hengergették már meg kátrányban és tollban.

Nem tudom, a Hamupipőke szerencséje is olyan kielégítő volt-e, mint a hogy velünk elhitetni akarták. A piszkos konyha, nyomorú kamra után micsoda gyönyörűség volt a palota - az első évben; tán az első kettőben. Hát a herceg! Milyen szerelmes, milyen gáláns, be gyöngéd - az első évben; tán az első kettőben. Hát aztán? Istenem, herceg volt; nagy udvartartás közepette nőtt fel; annak a légköre házias erények kifejlesztésére nem alkalmas; a nőcske pedig - Hamupipőke volt. Még maga a házasság is kicsit elhamarkodott. Istenem jó, szerető kis asszonyka; de talán mégiscsak túlságosan a perc befolyása alatt cselekedtünk, fenséges hercegem. Bájos, édes kicsi lába volt; a szívünkbe táncolta bele magát. Mint ragyogott, imbolygott azokban a kis tündér-papucsokban. Olyan volt azon az estén a gőgös udvari hölgyek között, mint liliom a tulipánok közt. Oly édes volt: olyan friss, olyan más, mint azok, kiket nagyon jól ismertünk. S ő is milyen boldognak tetszett, mikor remegő kis kezét a miénkbe tette. Micsoda lehetőségek azok mögött a lesütött szempillák mögött. Olyan szerelmes hangulatban voltunk mi magunk is azon az estén; muzsikát éreztünk a lábunkban; a szemünket betöltötte a fény. Hogy még jobban ingereljen, a kicsike olyan gyorsan és hirtelen tűnik el, mint ahogy jött. Ki lehet? Honnan jön? Micsoda titok veszi körül? Drága álom csak; kisértő szellem, kit nem látunk soha többé; sose ragadhatjuk többé vágyó karjainkba? Örökké éhes maradjon a szívünk; csak emléke kisértsen? Dehogy! Hisz testet öltött alak ő; és asszony! Itt a drága kis papucsa; csókra teremtve. S olyan kicsi, hogy a férfi a mellénye alatt viselheti. Volt asszonynak valaha - de még tán tündérnek, angyalnak is - ilyen drága kis lába? Keresd át az egész királyságot; fel kell lelned! Az istenek meghallgatták az imádságukat; lám, itt maradt a kezünkben a rejtély kulcsa. "Még ha nem is egészen olyan lesz, mint a minőnek láttuk. Még ha nem is olyan rangbeli, hogy majd beleillik a királyi házunkba? Lord kancellár, vén mormogó, eredj a fenébe! Vak! Asszony, kinek ilyen papucsa van, lehet-e egyéb, mint legmagasabb rangbéli? Egyszerű hercegek vagyunk mi csak; még felettünk is annyira áll, mint amennyivel az ég csillagai fényesebbek, mint a te öreg szemeid. Hallottad a parancsot; keresd, kutasd át az egész országot; kelettől nyugatig, északtól délig. Meglásd, hogy felleled, mert rosszul jársz máskép. Még ha a disznópásztor lánya is, királynőnkké tesszük meg - ha elfogad bennünket és királyságunkat.