Edward Rutherfurd

Ruszka

Ezt a könyvet tisztelettel ajánlom mindazoknak,
akik Optina Pustin kolostori közösségének újjáépítésén munkálkodnak.

Előszó

Ruszka: a hely

A regényben Ruszkának nevezett mindkét település – melyek közül az első délen, ennek utódja pedig északon fekszik – kitalált hely, jóllehet a múltban valóban létezett valahol egy kis falucska, mely ezt a nevet viselte. Mindkét képzeletbeli Ruszka a környező vidék sajátosságainak ötvözete. A főcselekménynek otthont adó északi Ruszka ősi városa és kolostora, bár annak csak kicsinyített mása, de Szuzdal ősi városára hasonlít, ahol e könyv egy része íródott. A varázsforrásokat északnyugaton, Izborszk ősi erődítményénél láttam, a Bobrov-kúria pedig nagyon hasonlít a Puskin család birtokához.

Ruszka: a regény

A Ruszka történelmi regény. Az összes család: a Bobrovok, Szuvorinok, Romanovok, Ivanovok, Karpenkók, Popovok, illetve Pinyegin személye is fikció. Ám miközben évszázadokon átívelő történetüket követtem, valós történelmi személyek és olyan események közé helyeztem őket, melyek valóban megtörténtek vagy megtörténhettek volna.

Annak ellenére, hogy Oroszország egyre vonzóbb lesz nyugaton, e hatalmas ország földrajzát és történelmét az olvasók többsége nem igazán ismeri. Ezért minden tőlem telhetőt megtettem annak érdekében, hogy a történelmi kereteket számukra felvázoljam. Remélem, sikerül elég információt átadnom anélkül, hogy ez terhessé válna. Esetenként megengedtem magamnak, hogy az elbeszélés egyszerűsítése érdekében egyes eseményeket időben kissé közelebb hozzak egymáshoz, ám – hitem szerint – ezzel egyszer sem tettem erőszakot a történelmen.

Abbéli igyekezetemben, hogy az orosz kultúra megdöbbentő gazdagságából és különleges karakteréből átadjak valamit, szabadon merítettem az orosz folklór és irodalom tárházából. A végeredmény – akármilyen is – természetesen az én művem; remélem azonban, hogy mindazok, akik járatosak e területeken, úgy érzik majd, hogy régi barátaikat látják viszont e könyv lapjain.

Összefoglaló

Ezt a könyvet 1987-től 1991-ig írtam, mely időszakban több alkalommal is ellátogattam Oroszországba. Az ott töltött idő összességében véve több hónapot tett ki. Egyéni utazásaim során amellett, hogy hosszabb időt töltöttem Moszkvában és Leningrádban, eljuthattam olyan északnyugati helyekre, mint Kizsi, a Baltikum, a Moszkva környéki középkori városok gyűrűje, Kijev, Csernyigov és Ukrajna. Déli utazásaim pedig elvezettek Odesszába, a Krím-félszigetre, a Don-vidék kozák területeire, a Kaukázusba, illetve a sivatag városaiba, Khivába és Szamarkandba. Barátaimnak köszönhetően eljuthattam Gusz Hrusztálnyij városába, mely ugyanazon a vidéken fekszik, ahol a képzeletbeli északi Ruszka. Az Írószövetség jóvoltából pedig meglátogathattam Rjazany ősi városát, illetve a helyén korábban álló, mongolok által lerombolt még ősibb város maradványait – ez az emlék máig elkísér.

Legfontosabb élményem azonban az volt, amikor szintén az Írószövetségnek köszönhetően megnézhettem Optina Pustin nemrégiben helyreállított kolostorát. Véletlenül éppen azután érkeztünk, hogy a szerzetesek megtalálták a híres tizenkilencedik századi bölcs, Ambrus Atya földi maradványait, s érkezésünk reggelén ezt az eseményt ünnepelték. Nagyon egyszerű ünnepség volt, mely azonban – legalábbis szeretném azt hinni – a kívülálló számára is bepillantást engedett az igazi Oroszország életébe. Engem pedig egyszer s mindenkorra meggyőzött arról, hogy ha bármit is megszeretnénk érteni e különleges ország jelenéből és lehetséges jövőjéből, akkor a legfontosabb, hogy amennyire csak tudunk, megmerítkezzünk a múltjában.

Köszönetnyilvánítás

Mély hálával tartozom dr. Lindsey Hughes professzornak (University of London) és Miss Cathy Potternek (Yale University, University of Wisconsin), akik elolvasták a teljes kéziratot, és kijavították a hibákat. Ha mégis maradt benne hiba, az kizárólag az én felelősségem.

Köszönet Paul Bushkovitch professzornak (Yale University), aki elindított az utamon.

Rendkívül hálás vagyok Mr. E. Kasinecnek, illetve a New York Public Library szláv részlegén dolgozó munkatársainak; a Butler Library és a London Library munkatársainak töretlen segítségükért és előzékenységükért. Külön köszönet illeti a New Yorkban székelő Amerikai Autokefál Ortodox Egyház Püspöki Szinódusát, valamint a Szent Vlagyimir Szeminárium munkatársait, akik számos könyvet segítettek megszerezni.

Köszönet illeti Mr. John Robertset, aki jó néhány hasznos kapcsolat kiépítésében nyújtott készséggel segítséget, illetve Mr. Vlagyimir Sztabnyikovnak, a moszkvai Írószövetség elnökének, aki rendkívüli mértékben megkönnyítette oroszországi utazásaimat, ezenkívül rengeteg hasznos tanácsot és bátorítást adott. Köszönöm a leningrádi Ermitázs dolgozóinak segítségét, akik különösen kedvesen bántak velem.

Rajtuk kívül még rengetegen segítettek nyugaton és a Szovjetunióban egyaránt – túl sokan vannak ahhoz, hogy mindnyájuk nevét megemlítsem. Vendégszeretetüket és önfeláldozó segítségüket ezúton is köszönöm.

Rendkívül szerencsésnek mondhatom magam, hogy olyan ügynököm van, mint Gill Colleridge, illetve olyan szerkesztőim, mint Betty Prashker és Rosie Cheetham – az ő türelmük és nagylelkű segítségük nélkül ez a könyv sem született volna meg.

Mély hálával tartozom Susannek, a feleségemnek kedvességéért és türelméért, mely a könyv hosszú vajúdási korszaka alatt végig kitartott.

Végül külön köszönetemet szeretném kifejezni az Optina Pustin kolostor archimandrita szerzeteseinek, akik pár felejthetetlen pillanatra bepillantást engedtek nekem Oroszország szívébe.

Erdő és sztyeppe

Anno Domini 180

A sztyeppe csendes volt azon az éjszakán. Az erdő úgyszintén.

Lágy szellő suhant át a tájon.

A folyó mellett rejtőző falucska hat kunyhójának egyikében aludt az anya, mellette gyermeke.

Semmi veszélyérzete nem volt.

Fent, a magasban, a csillagfényes nyári égen időről időre sápadt felhők vonultak lassú menetben, s lágyan ragyogtak a délen lenyugodni készülő hold fényében.

Úgy jöttek kelet felől, mint a lovasok, lobogó fehér leplekkel, csak az ég tudja, micsoda végtelen sztyeppékről. Méltóságteljesen szétterültek a folyó kanyarulatában megbúvó falucska pár kunyhója felett, majd a falu mögött húzódó, feltehetőleg ugyanolyan végtelen erdő felé vették útjukat.

A falu a folyó délkeleti partján feküdt. A tölgy-, hárs-, nyír- és fenyőerdők itt gyérebben nőttek, fokozatosan átengedve a helyet a tisztásoknak és a széles, füves térségeknek – ahol a hatalmas sztyeppe vette kezdetét. A folyócska másik, északnyugati partján sűrű, sötét, összefüggő erdőség feküdt.

Az itt megtelepült három család öt nyárral ezelőtt érkezett. Elhagyott, ősi földsáncot találtak, melyet teljesen benőttek a cserjék. Megtisztították a területet, az alacsony földhányásra cölöpfalat húztak, majd a falon belül felépítették féltucatnyi kunyhójukat. A közeli erdőből kihasítottak két nagy, idomtalan földdarabot. Még beljebb haladva az erdőben kisebb irtások kusza foltjai tűntek elő.

Néhány száz méterrel lejjebb, a folyás irányában a folyó mindkét partja mocsarassá vált, s több kilométeren át az is maradt.

Lágy szellő suhant át a tájon. Végigsimított a fák tetején, a levelek fonákja sápadtan csillámlott a csillagfényben. A kanyargó folyó vize és a mocsár átragyogott a fákon.

A falevelek zizegésén kívül alig volt hallható nesz. Itt-ott kis állatok motozása, halkan lépkedő szarvasok zaja hallatszott. Valahol a mocsár mellett, a békák kuruttyolásának monoton hátterében az éles fül egy erdőben utat törő medve reccsenő lépteit vehette volna ki. A falu közelében azonban egyedül a falevelek hangja hallatszott, illetve időről időre a susogás, ahogy a szellő végigsimított a hosszú árpaföldön, teljes hosszában végigborzongatva.

A szél fújt, és mégsem fújt. Néha az egész mező mozdulatlanul állt, vagy éppen a másik irányba hajlott, mintha a keleti szél lustán megpihent volna, hogy aztán újra végigsöpörjön az érett árpán.

Az Úr 180. évében történt – és mégsem akkor. A jövőben majd ezzel az évszámmal jelölik, ám a keresztény naptárt akkoriban még nem használták. Messze délen, a római Júdea provinciában, ahol a názáreti Jézus élt, a tanult zsidó rabbik kiszámították, hogy ez a világ teremtésének 3940. éve. Ez volt Jeruzsálem lerombolásának 110. éve. Másutt, a hatalmas Római Birodalomban Marcus Aurelius uralkodásának huszadik, s egyben utolsó éve, valamint Commodus egyeduralmának első éve volt. Perzsiában ez volt a Szeleukidák 491. éve.

Akkor melyik évet is írták abban az erdőszéli kis faluban? Ha azt nézzük, hogy mennyire tartották számon, akkor egyiket sem. Öt éve volt annak, hogy a falu előző vezetője meghalt. A civilizált világ számára ismerős roppant számolási rendszerek, illetve ezek írásos rögzítése ismeretlen volt errefelé. Még ha ismerték volna, akkor sem lett volna semmi jelentősége számukra.

Ez volt az a vidék, mely egykor majd Oroszországként válik ismertté.

Lágy szellő suhant át a tájon.

Az anya kisfia mellett feküdt. Alvás közben az elmúlt nap nyugtalanító gondolatai úgy szálltak el tudatából, mint ahogy a sápadt felhők átvonulnak az erdő fölött, vissza a folyó mögé. Békésen szendergett.

A kunyhóban tizenketten aludtak. Öten – közéjük tartozott Lebegy és fia is – a nagy kemence mentén végigfutó széles padkán feküdtek. Ezen a meleg nyári éjszakán nem gyújtottak be a kemencébe. A levegő megtelt az egész nap a földön dolgozó emberek édes – egyáltalán nem kellemetlen – földszagával. Ehhez keveredett hozzá a friss fű illata, melyet a nyitott, négyszögletes ablakkereten át hozott be a szellő.

A nő a fapadka egyik végén – vagyis nem túl előkelő helyen – feküdt, mivel ő volt férjének legidősebb asszonya. Huszonhét éves volt, már nem fiatal. Arca széles, csípője pedig máris megvastagodott. Sűrű, szőke haja leomlott a padka szélén.

Telt karján egy ötéves kisfiú feküdt. Voltak gyermekei őelőtte is, ám azok meghaltak, így egyedül ez a fiú maradt neki.

Tizenöt éves volt, mikor férjhez ment, s mindig tudta, férje csak azért vette el, mert erős volt: azért került ide, hogy dolgozzék. Mégsem érzett sok okot a panaszra. A férjéből nem hiányzott a kedvesség. Még negyvenévesen is magas, jóképű férfi volt, szél cserzette arcában volt valami lágy, sőt érzéki vonás, s mikor feleségével találkozott, világoskék szemében pajkos fények villantak, miközben így üdvözölte: „Itt jön az én mordvinom”.

A férje szeretettel ejtette ki ezt a szót. A többiek nem.

Lebegy nem volt a törzs teljes jogú tagja. Férjének klánja félvérnek tartotta őt: végül is ki volt az anyja? – egy erdőlakó, egy mordvin.

A finnugorok az idők kezdete óta az észak felé több száz kilométer hosszan elterülő erdőségekben és mocsarakban éltek elszórtan, közéjük tartozott anyja törzse is. Ezek a széles pofacsontú, mongoloid vonású, sárgás bőrű népek azokon az elhagyatott vidékeken halásztak-vadásztak, s élték a maguk primitív életét kicsiny kunyhóikban vagy földbe ásott vermeikben. Napforduló idején körbeállhattak, hogy magas, durva orrhangjukon elkántálják énekeiket a halvány napnak, mely télen északabbra vonul, s csak ritkán mutatja meg az arcát, nyáron pedig megtagadja a földtől az éjszaka nyugalmát, a vidéket a hosszú, fehér éjszakák fényében fürdeti, és sápadt villódzásokkal remegteti a horizontot.

Az utóbbi időben férje – fehér bőrű, szláv nyelvet beszélő – népe kis telepes csoportokat küldött ezekbe a keleti és északi erdőkbe. Ezen kolóniák némelyike – köztük a férje klánja is – földműveléssel és marhatartással foglalkozott. A szlávok és a primitív finnségiek találkozása ritkán okozott bármiféle konfliktust ezen a roppant kiterjedésű földön. Tízezerszer több ember számára elegendő föld és vad volt errefelé. A két nép között vegyes házasságok is előfordultak – mint az anyja esetében. A falu népe mégis lenézte az erdőlakókat.

A férje tréfából nevezte őt mordvinnak – mivel ez nem az anyja kicsiny törzsének, hanem a messzi északon élő hatalmas népnek volt a neve. Ezáltal még inkább idegennek tűnt, jóllehet felerészben tisztavérű szlávnak született. Férje mindezt csak kedves ugratásnak szánta. Azonban, töprengett szomorúan, mindig eszébe juttatta a törzs többi tagjának, hogy őt le kell nézniük.

Különösen az anyósának. Az anyós hatalmas, erőteljes alakja fenyegető viharfelhőként tornyosult Lebegy élete fölé lassan már tizenhárom éve. Az asszony oroszlánszerű arca – a nagy, súlyos orcákkal – időnként nyugodtnak, sőt barátságosnak tűnhetett. Elég volt azonban a legkisebb hiba Lebegy részéről – egy elejtett orsó vagy kiömlött tejföl –, anyósa máris őrjöngő dührohamban tört ki. A ház többi asszonya csöndben maradt ilyenkor, a padlót bámulták vagy lopva felé pislogtak. Ő pedig tudta, hogy a többiek boldogok – azért is, mert megmenekültek, s azért is, mert a harag rá, a kívülállóra zúdult. Miután dühe elpárolgott, anyósa nyersen ráförmedt, hogy menjen vissza dolgozni, majd a többiekhez fordult, s vállat vonva odavetette:

– Mit is várhatna az ember egy mordvintól?

Mindez elviselhető lett volna, ám saját családja még jobban megnehezítette a dolgát. Mindkét szülője az előző évben halt meg, egyedül hagyva őt és az öccsét. És pont az öccse volt az, aki tegnap is megríkatta.

Pedig nem akart fájdalmat okozni neki. Csak éppen örökösen meggyűlt a baja a falu vezetőjével. Széles, kissé bárgyú arcán mindig mosoly ült, mintha részeg lenne; s úgy tűnt, csakis két vágya van az életben: hogy vadásszon, és hogy kis unokaöccsének örömöt szerezzen.

– Kijnek nincs szüksége rád – mondta mindig az öccsének –, és ha nem engedelmeskedsz a főnöknek, akkor nekem sem.

Teljesen haszontalan volt a korholás. A fiú utált a földeken dolgozni, időnként minden engedély nélkül napokra eltűnt az erdőben (miközben a falubeliek dühösen zúgolódtak ellene), majd váratlanul feltűnt nővére szeme előtt zömök, erőteljes alakja, amint hosszú léptekkel sietett vissza. Az övén tucatnyi irha himbálózott, arcán pedig a megszokott idióta mosoly ült. A főnök elátkozta a fiút, anyósa pedig megújult utálattal nézett a nővérére, mintha az egész az ő hibája lenne.

Most pedig ostobaságai betetőzéseként a következőt ígérte a kisfiúnak:

– Legközelebb, ha elmegyek vadászni, hozok neked egy medvebocsot, kicsi Kij. Majd a kunyhó előtt tarthatod megkötve.

– De Mal, a főnök azt mondta, el kell hagynod a falut, ha még egyszer engedetlen leszel – emlékeztette a kisfiú. Állandó távollétei miatt ugyanis a főnök büntetésből megtiltotta neki, hogy abban az évben még egyszer vadászni menjen.

A fiú azonban egy szót sem szólt, csak lehajtotta nagy, szőke üstökét, s tovább mosolygott a maga bugyuta módján.

– Miért nem veszel magadhoz egy asszonyt? Igazán abbahagyhatnád ezt az ostobaságot! – kiáltott rá.

– Ahogy parancsolod, Lebegy nővérem – és vigyorogva lehajtotta a fejét.

Azért mondta ezt, hogy felbosszantsa nővérét, hiszen a faluban jóformán senkit sem neveztek a teljes nevén. A kisfiút, Kijt általában kis Kijnek hívták. Az ő teljes nevét, a Lebegyet is csak ritkán használták. Gyermekkorától kezdve szeretetteljes becenevén hívták: Hattyúcskának. Malnak is volt gúnyneve, melyet az emberek akkor használtak, ha éppen haragudtak rá valamiért – ilyenkor Léhűtőnek hívták.

– Léhűtő! – rivallt rá mérgesen. – Csihadj már le és dolgozz!

Mal azonban soha nem foglalkozott ilyesmivel. Szívesebben lakott agglegényként egy kis kunyhóban két olyan öreg társaságában, akiknek ma már csak a vadászaton lehetett némi hasznát venni. Ezek hárman együtt nyakalták a mézsört, vadásztak és halásztak, míg az asszonyok elnéző tréfálkozással kezelték őket.

Aznap a nővére még kétszer ment ki hozzá a mezőre, a második alkalommal könnyes szemmel, hogy lebeszélje ostoba tervéről. Bár csak bajt hozott rá, szerette. Magányos lenne, ha elküldenék az öccsét.

Mal azonban, noha nővérének könnyek ültek a szemében, mindkét alkalommal csak vigyorgott, miközben talicskán hordta kazalba a szénakötegeket, s az izzadság kétoldalt végigcsurgott az arcán.

Hogy, hogy nem, a nap végén hosszú időbe telt, mire Lebegy elaludt; s amikor végül mégiscsak az öntudatlanság állapotába sodródott, lelke még mindig tele volt aggodalommal.

Mostanra azonban az éjszaka üresre mosta tudatát. Durva, egyszerű inge alatt szabályos ütemben emelkedett és süllyedt a melle. Az ablakon át besurranó szél lágyan borzolta sűrű haját és gyermeke szőke üstökét.

Senki sem ébredt fel, amikor a bejáratnál tanyázó kutya éberen felült, miközben két árnyék tovasurrant. Senki, kivéve a kisfiút, aki rövid időre kinyitotta a szemét. Álmos mosoly jelent meg arcocskáján, s ha anyja ébren lett volna, megérezhette volna, ahogy az izgalom visszafojtott remegése végigfut a testén. Újra becsukta a szemét, még mindig mosolyogva.

Hamarosan, gondolta.

Lágy szellő suhant át a tájon.

De hol is volt ez a falu, ez a folyó és ez az erdő?

Ahhoz, hogy e mágikus hely jelentőségét megértsük, néhány szót még szólnunk kell róla.

Eurázsia hatalmas földterületét földrajzilag hagyományosan két részre osztják: a nyugati fele Európa, a keleti fele Ázsia. Ez a konvenció azonban félrevezető. Valójában sokkal természetesebb felosztás lenne észak és dél elkülönítése.

Ez a hatalmas térség ugyanis, mely Észak-Európától Oroszországon és Szibéria jeges pusztaságain át egészen a Kína felett húzódó magasalföldekig terjed, s északon szinte Alaszkáig ér – a föld legnagyobb síksága.

A hatalmas eurázsiai-alföld kelet–nyugati kiterjedése több mint tizenötezer kilométer. Az Atlanti-óceántól a Csendes-óceánig nyúlik a hatalmas síkságok ezen egymásba fonódó sorozata, mely bolygónk szárazföldfelszínének egyhatodát lefedi – akkora, mint az Egyesült Államok és Kanada egyesített területe. Északon a síkság legnagyobb részét a Jeges-tenger határolja. Innen ereszkedik alá néhol ötezer kilométer hosszan átvágva tundrai, erdős, sztyeppés és sivatagos öveken, mígnem eléri déli határát. Valójában talán erre a határra lehetne mondani, hogy két részre osztja Eurázsiát. Míg Eurázsia északi része roppant síkság, déli részét – nyugatról keletre haladva – a Közel-Kelet, az ősi Perzsia, Afganisztán, India, Mongólia, India és Kína hatalmas területei alkotják. Amennyiben észak–déli felosztást alkalmazunk, a határvonalon, akár egy fal, hatalmas hegyláncok vonulnak (a világ legmagasabb csúcsai közül jó néhány itt található) a nyugat-európai Alpoktól az ázsiai Himalájáig, s azon túl.

Épp ezért nem igazán érthető, miért kelet–nyugati irányban osztották fel a földrajztudósok Eurázsiát.

Körülbelül a nagy síkság harmadánál, durván a mai Afganisztán felett húzódik hosszan az az ősi, észak–déli irányú alacsony hegylánc, amely a tundrától a sivatag pereméig ér. Ez az Urál. A modern konvenciók szerint „hegységnek” nevezik, s ezt tekintik Európa és Ázsia határának.

A valóság azonban az, hogy néhány közepesen magas csúcstól eltekintve meglehetősen szelíd lankákról van szó, melyek gyakran csak néhány száz méterre magasodnak a síkság fölé. Még a legmerészebb képzelettel sem lehetne belelátni valamiféle kontinentális válaszvonalat: ezen az óceánnyi földön apró kis hullámfodornak számít csupán. Nincs határ Európa és Ázsia között: a síkság egységes.

A síkság Észak-Európán áthaladva meglehetősen keskeny – mindössze 800 kilométer széles. Ahogy továbbhalad Kelet-Európán, elkezd kiszélesedni, mint egy ék. Északi határa a Balti-tenger széles, hideg öble, amely a Skandináv-félsziget felső nyúlványa alatt fekszik. Déli határán található a csodálatos Balkán, illetve a Görögország északi részét őrző Kárpátok lánca. Aztán kitárul.

Oroszország: a végtelen alföld.

Oroszország: kelet és nyugat találkozása.

Itt, Oroszország kapujánál kezdődik a hatalmas síkság északi határa, mely a Jeges-tengerig fut. Ezen az északi földön kezdődik a világ legnagyobb erdősége – a Csendes-óceán partvidékéig húzódó fenyvesek több ezer kilométeres hideg, sötét birodalma, melyet tajgának neveznek. A síkság középső részén óriási kiterjedésű, vegyes összetételű erdők találhatók. Déli részén kezdődik a végtelen füves sztyeppe, amely itt nem sivatagba vagy hegységbe torkollik, hanem a mediterrán jellegű, kellemes, napfényes tengerpartba.

Oroszország déli határa ugyanis a meleg Fekete-tenger.

A Fekete-tenger, mely a Mediterráneum keleti végénél fekszik, vízgyűjtő medencére hasonlít. A déli végén emelkedő hatalmas hegyláncok völgyzáró gátként rekesztik el: délnyugaton a görög Balkán; délen a mai Törökország hegyei; délkeleten pedig az égbe nyúló Kaukázus határolja. A Fekete-tenger a Balkán-hegység és Törökország hegyei között egy vékony szoroson keresztül tud kapcsolatban maradni nagyobb nővérével. Ezt a szorost tartják a Fekete-tenger végének, s Boszporusznak, déli végén pedig Dardanelláknak nevezik.

A tenger elég nagy kiterjedésű – kelet–nyugati irányban mintegy kilencszáz, észak–déli irányban hatszáz kilométer széles. Számtalan folyó vize táplálja, a fenséges Duna nyugati oldalánál, Görögország felett ömlik bele. Vize nyomokban ként tartalmaz, lehet, hogy ezért nevezték el egykor „Feketének”.

Az északi, orosz partvidék közepén a tenger meleg vizébe messze benyúlik egy lepényhal alakú széles félsziget. Ez a Krím. Mindkét oldalán közel hatszáz kilométer távolságra két roppant folyórendszer szeli át a sztyeppét. Nyugati oldalán a széles Dnyeper, keleten pedig a hatalmas Don érkezik a távoli erdőkből.

E két folyórendszer, a Dnyeper és a Don között, a Fekete-tenger felett fekvő sztyeppétől az északi erdőségekig nyúlva fekszik Oroszország hatalmas, ősi magja.

Az orosz hátország.

A nagy síkság ugyanis továbbfolytatódik kelet felé. Déli határán, a Fekete-tengertől keletre a Kaukázus hatalmas hegyláncai ezerkétszáz kilométeren keresztül húzódnak. A vidéket borai és harcosai – a grúzok, az örmények és többi népe – tették híressé, ragyogó csúcsai pedig több száz méterrel magasabbra nyúlnak, mint az Alpok vagy a Sziklás-hegység legmagasabb pontjai.

A határukon pedig csodálatos jelenség látható: a déli hegykaréj belsejében lévő második tenger. Óriási, észak–déli kiterjedésű – nagyjából olyan alakú, mint Florida, csak kétszer akkora –, s a hegyvonulatok karéja lefelé hurkot képez, hogy befogadja. Ez a Kaszpi-tenger.

Gyakorlatilag a Föld legnagyobb tava, mivel nincsen kijárata a világtengerekre. Sztyeppe, hegyek és sivatag veszi körül, vizét a sivatagi levegő párologtatja. Északi partjánál pedig Oroszország legismertebb folyója táplálja.

Volga Anyácska.

A Volga messze fent, az orosz föld középső erdeiben kezdi nagy utazását. Innen, mielőtt délre fordulna, nagy hurkot vet a távoli, északi erdőségek felé; majd miután átölelte az északi hátországot, elfordul, és áthömpölyög az eurázsiai síkságon kelet és dél felé, míg végül lassan lefelé haladva kiér az erdőből, átvág a szélfútta sztyeppén, és eljut a Kaszpi-tenger távoli sivatagos partjaiig.

Ám a fenséges síkság még a Volgán túl is folytatódik, egyre kevésbé barátságosan. Délen félelmetes sivatagok vannak. Északon a sötét tajga, mely végül az egész síkságot meghódítja. Történetünk idején ezeket a hatalmas területeket alig lakták. S a Volgán, az Urálon és Szibéria fagyos térségein keresztül a Csendes-óceánig még hétezer kilométer van hátra.

És hogy hol feküdt a falu a maga folyójával és erdeivel?

Erre könnyű válaszolni. Az orosz sztyeppe déli peremén, jó pár kilométerre a Dnyepertől, s durván ötszáz kilométerrel a meleg Fekete-tenger északnyugati csücskénél található hatalmas folyótorkolat felett.

Bármilyen furcsán hangzik is, ha akkoriban egy más vidékről érkezett utazó megkérdezte volna, miképp juthat el erre a helyre, aligha akadt volna élő ember, aki útbaigazította volna.

Az orosz állam akkoriban még nem létezett. Az ősi keleti civilizációk – Kína, India, Perzsia – mind sokkal messzebb feküdtek, a síkság déli határán tornyosuló hatalmas hegyláncok karéján túl. Számukra a síkság üres pusztaság volt. Nyugaton a hatalmas Római Birodalom terjeszkedett a Földközi-tenger partvidékén minden irányban, sőt északon egészen Britanniáig ért. A rómaiak azonban soha nem lépték át a nagy eurázsiai síkságot szegélyező erdők vonalát.

Mit tudtak a rómaiak az erdőről? Csak azt, hogy a Rajnától keletre harcias germán törzsek, illetve északon a Baltikumban primitív népek, lettek, észtek, litvánok élnek – csak bizonytalan híreik voltak róluk. S ezzel vége is. A germánokon túl található szláv területekről csak keveset tudtak, a Volga mögött fekvő erdőségekben élő finnségiekről pedig semmit sem. A roppant szibériai puszták mélyén élő török és mongol törzseknek – akkoriban – még híre sem volt, legfeljebb néhány kósza szóbeszéd járta róluk a pusztán.

Hogy mit tudtak a rómaiak a sztyeppéről? Igaz, hogy a mediterrán partvidék keleti végén a Római Birodalom egészen a Kaukázus-hegység alá, Örményországig terjeszkedett; s a Birodalomban már évszázadok óta ismerték a Fekete-tenger északi partján fekvő kis kikötőket, ahová a tengerészek azért jártak, hogy a szárazföld belsejéből származó szőrméket vagy rabszolgákat vásároljanak, illetve hogy találkozzanak azokkal a karavánokkal, melyek a sivatagot átszelve a mesés keletről érkeztek. Ám az a hatalmas síkság, mely e vidék mögött húzódott, terra incognita volt – barbár törzsek, veszélyes puszták és áthatolhatatlan folyók ismeretlen földje. A klasszikus kor – Hérodotosz, Ptolemaiosz, Plinius – térképein a vonalak és helységnevek már jóval azelőtt összezavarodtak, vagy egyszerűen megszűntek, mielőtt a kis falvat elérték volna.

Még maguk a falusiak sem tudták volna elmagyarázni, hogy hol vannak.

Az orosz emberek még manapság is nehezen adnak útbaigazítást – a külföldiek nagy zavarára. Ha azt kérdezik egy orosztól, hogy az út keletre, nyugatra, északra vagy délre tart-e, vagy hogy hány kilométer hosszú, nem tudja a választ. Miért is kéne ilyesmit tudnia ezen a végeláthatatlan vidéken, ahol a horizontok egymásba érnek, örökké változatlanul.

Azt viszont meg tudná mondani, hogy merre futnak a folyók.

Azt a falusiak is tudták, hogy folyócskájuk egy másik kis vízfolyásba jut, majd kis idő múltán ez a folyó a hatalmas Dnyeperbe torkollik. Azt is tudták, hogy valahol messze délen a Dnyeper beleömlik a tengerbe.

Ám ez volt minden, amit tudtak. Közülük legfeljebb ha öten látták valaha is a Dnyepert.

Ha ragaszkodunk az igazsághoz, Oroszországról sem beszélhetünk, hiszen az még nem létezett, s olyan pontos rendszert sem építhetünk, amelyben koordinátáit meghatározhatnánk. Csakis annyit mondhatunk, hogy a falu a Fekete-tenger felett elterülő vidéken, valahol a Dnyepertől keletre, illetve a Don folyótól nyugatra feküdt, az erdőtől kissé keletre, a sztyeppétől egy kicsit nyugatra; a több ezer névtelen folyócska partjának egyikén. Ennél nagyobb pontosság ezen a pontatlan vidéken értelmetlen lenne.

A szél lágyan végigsöpört a tájon, s a hatalmas pusztaságra leereszkedett a nyári éjszaka. A nagy síkság nyugati pereme sötétségbe borult. Itt, a déli falucskában csillagfényes éjszaka volt, messze északon a sarkvidéken azonban még tartott a halvány sarki szürkület. Keleten, az Urál fölött az éjszaka honolt. Közép-Szibériában pirkadt, a Csendes-óceán partvidékén már jócskán benne jártak a reggelben; s még távolabb, e hatalmas vidék túlsó végén, Alaszkában már újra magasan járt a hold. A síkság éjszakájában hatalmas időjárási frontok is elveszhettek. Keleten, a falutól háromezer kilométerre, pusztító égiháború tombolt az erdőben, itt azonban minden nyugodt volt. S ki tudja, milyen viharfelhők vonultak át az erdőkön, milyen sátrakat vertek fel a pusztában, milyen tüzek gyúltak ezen a végtelen földön az éj leple alatt?

A kisfiú mosolyogva ébredt.

Szellő suhant be az ablakon; a négyzetes kereten betűző napsugár halvány téglalapot rajzolt a kunyhó földjére.

– Felébredtél, bogyócskám?

Anyja széles arca az arcához hajolt. Mögötte a többiek mozgolódtak a szobában. A sarokban a szarufához erősített hosszú, görbe husángon bölcső himbálózott.

Nagy szoba volt. Favázra tapasztott, agyagból készült falai piszkosszürkék voltak. Ennek az volt az oka, hogy – akárcsak a falu többi kunyhójának – ennek a magas, szalmatetős kis háznak sem volt kéménye: ehelyett hagyták, hogy a nagy kályha füstje megtöltse a szobát, mielőtt kiszökhetett volna a mennyezeten nyitható kis zsalugáteren keresztül. Ez nagyon hatékony módszernek bizonyult a szoba gyors befűtésére, s lakóinak a megfeketedett falak ismerősnek és barátságosnak tűntek. Ma azonban nem gyújtottak be a kályhába. A szoba levegője tiszta volt és kellemesen hűvös.

A kunyhó a szobán kívül még két helyiségre oszlott: a kályha mögött volt egy átjáró, ahová a kunyhóba lépve ért az ember, majd az átjáró másik vége egy újabb helyiségbe nyílt: ez kissé nagyobb volt, mint a lakótér, s általános munkahelyként, illetve raktárként szolgált. Volt itt szövőszék, különféle, hordószerű tárolóalkalmatosságok, kapák, sarlók, s a falon, a díszhelyen lógott a ház urának a fejszéje. Az egész tölgyfa gerendákkal keretezett épületet kb. fél méter mélyen a földbe ásták, így az átjáróból egy lépéssel feljebb kellett lépni annak, aki a külső ajtón ki akart menni.

Lebegy egy barna agyagedénnyel vizet merített, és megmosta az arcát. A fiú mereven bámulta az anyja háta mögött földre vetülő napfény ragyogó csíkját.

Gondolatai azonban másutt jártak.

Anyja elmosolyodott, mikor észrevette, hogy a fiú a napsütötte padlót nézi.

– Mit mondunk a napsugárról? – kérdezte lágyan.

Édes tej folyt

ki a földre,

se késed, se fogad

fel nem szedi onnan.

A fiú kötelességtudóan elszavalta a versikét, miközben kinézett az ablakon. A besurranó szellő felborzolta szőke haját.

– És mit mondunk a szélről?

Apának van egy nemes lova,

nem zabolázza meg senki, soha.

Már vagy egy tucatnyi hasonló mondókát ismert. Az asszonyok több százat – egyszerű találós kérdéseket, harcjátékokat, közmondásokat –, melyek a fényt a tejhez, a szelet ménhez hasonlították. Ezekben a mondásokban élvezte ki az egyszerű nép a szláv nyelv kedves szójátékait.

Az anya mindjárt elengedi a fiát. A fiú már égett a vágytól, hogy az ajtóhoz rohanhasson. Ott lesz-e a bocs?

Anyja gyorsan megvizsgálta fia fogait. Két tejfoga kiesett már, ám helyettük újak nőttek. Egy másik fog kissé mozgott, de jelenleg egy sem hiányzott.

– Két kicsi kakasülő, tele fehér tyúkocskákkal – mormolta boldogan az anyja, majd útjára engedte.

A fiú az ajtónyíláson át az átjáróba szaladt, majd kirohant a külső ajtón.

A kunyhóval szemben zöldségeket ültettek, a minap itt segített anyjának kihúzni egy nagy fehérrépát. A kerttől jobbra egy férfi mezőgazdasági szerszámokat rakodott öreg fakordéjára, melynek robusztus kerekeit egyetlen darab fából faragták ki. Kissé távolabb, balra, a folyó mentén kis fürdőház emelkedett. Mindössze három évvel ezelőtt építették, s nem a falu jelenlegi lakóinak szolgált (nekik volt egy nagyobb fürdőházuk), hanem az ősöknek. Kij tudta, hogy a halottak éppúgy szeretik a gőzfürdőt, mint az élők, még ha valójában nem is lehet látni őket. Ez ideig mindenki azt mondta neki, hogy az ősök nagyon dühösek lesznek, ha valamiből kihagyják őket.

– Te sem szeretnéd, hogy az emberek elfeledkezzenek rólad, miután elmentél, ugye? – kérdezte tőle apja egyik felesége; s ő arra gondolt, hogy nem, tényleg nem szeretné, hogy elfelejtsék, hogy elzárják örökre a falu meleg, barátságos közegétől.

Tudta, hogy a halottak ott vannak, figyelik őt, ahogy azt is tudta, hogy a vének házával szemben, a csűr sarka alatt lakik egy aszott, ráncos alak, a falu domovója, az ő apjának nagyapja – az ő lelke elnököl mindazok felett, akik eltávoztak a közösségből.

Kilépett a szabadba. Semmi. Nézett jobbra, majd balra. A fürdőház, a kunyhók, minden ugyanolyan, mint volt: nyoma sincs medvebocsnak. A kisfiú elszontyolodott: nem hitt a szemének – hát nem Malt és az öreget látta éjszaka kisurranni?

A taligánál rakodó ember, aki egyik mostohaanyjának bátyja volt, ránézett.

– Mit keresel, kisfiú?

– Semmit, nagybácsi – tudta, hogy nem árulhat el semmit.

Gyomrában hideget érzett, s a ragyogó reggeli égboltot hirtelen szürkének látta. Szeretett volna sírni, hogy bánatát enyhítse, ám mivel Malnak titoktartást esküdött, inkább összeharapta az ajkát, és szomorúan visszasomfordált a kunyhóba.

Odabent a nagyanyja az anyjával veszekedett, ez mindennapos dolognak számított. Az egyik sarokba akasztva felfedezte anyja csörgődobját: vörös színe volt. Imádta a vörös színt, melegnek és barátságosnak látta. Nagyon is természetes, hogy így érzett, a szláv nyelvben ugyanaz a szó jelölte a „vöröset” és a „gyönyörűt”. Felnézett nagyanyja súlyos orcáira: milyen nagyok – nagy darab szalonnákra emlékeztették a kisfiút. Az öregasszony megérezte, hogy nézik, és félbeszakítva anyja kioktatását, vészjóslóan rámeredt.

– Menj ki, kicsi Kij – mondta anyja, hogy kímélje.

Ahogy kilépett, megpillantotta Malt.

Malnak nem volt jó éjszakája. Az öregebb vadásszal együtt csapdát állítottak az erdőben a medvebocsnak, és kis híján sikerrel jártak. Ha az utolsó pillanatban nem veszti el a fejét, s nem tesz egy rossz mozdulatot, akkor nem kergeti el a feldühödött anyamedve, s meglenne a bocs. Ha csak rágondolt, elvörösödött dühében.

Arra készült, hogy segít behordani az embereknek a szénát – kemény munkájával felhívja magára a falu vezetőjének figyelmét, és elkerüli a kínos beszélgetést Kijjel.

A kisfiúnak nem tűnt fel, nagybátyja azért siet el a kunyhó mellett, hogy elkerülje őt. Elébe szaladt, s várakozásteljesen nézett fel rá.

Mal bűntudatosan pillantott jobbra-balra. Szerencsére a taligánál nem volt senki, teljesen egyedül voltak.

– Elhoztad? Hol van? – kiáltotta Kij. Nagybátyja látványa újra felélesztette a reményeit.

Mal habozott.

– Az erdőben – füllentette.

– Mikor hozod el? Ma? – A kisfiú arca kipirult az izgalomtól.

– Hamarosan. Ahogy megjön a tél.

A fiú arca elborult a megfeszített gondolkodástól és a csalódottságtól. Télen? Számára a tél beköszöntéig még egy fél emberöltőnyi idő hátravolt.

– Miért?

Mal egy pillanatig gondolkodott.

– Képzeld, kis Kij, elkaptam. Mellettem sétált egy kötéllel a nyakában, mikor jött a szél és elvitte. Semmit sem tehettem.

– A szél? – A kisfiú arca elborult. Tudta, hogy a szél a legöregebb az istenek között. Nagybátyja gyakran mondta neki: „A nap nagy isten, Kij, de a szél idősebb és még nagyobb.” A szél fújt nappal és fújt éjjel is, amikor a nap már lement. A szél fújt, amikor csak kedve támadt, végig a végtelen síkságon.

– Hol van most?

– Messze, az erdőben.

A gyerek összetörtnek látszott.

– De a hótündérek visszahozzák – folytatta nagybátyja –, majd meglátod.

Miért kellett hazudnia neki? Lenézett kicsi, bizakodó unokaöccsére, és igen jól tudta, miért. Ugyanazért, amiért a két öreggel lakott, és utálta a falu vezetőjét. Azért, mert itt mindenki lenézte, s ami még rosszabb, mert szégyellte magát. Ezért nem tudta megmondani az igazat a kíváncsi gyereknek. Ostoba vagyok és haszontalan, gondolta. Igen, és lusta is. Eredetileg azt tervezte, hogy aznap keményen dolgozik majd a földeken, most azonban ismét az erdőbe szeretett volna menekülni jellemének csúnyasága elől. Érezte, ahogy elhatározása lassan elpárolog.

De talán volt még remény.

– Tudom, hogy a szél hol rejtegeti – mondta.

– Tényleg? Tényleg? – Kij arca felragyogott. – Mondd meg.

– Az erdő mélyén, a Háromszor-kilenc földjén.

– Oda lehet jutni?

– Csak ha tudod az utat.

– És te tudod az utat? – Egy olyan remek vadász, mint a nagybátyja, biztos ismeri még az ilyen csodás helyekre vezető utat is. – Merrefelé van? – erősködött.

Mal elvigyorodott.

– Keleten. Messze keleten. De én egy nap alatt odajutok – dicsekedett. És egy pillanatig maga is elhitte, amit mondott.

– Akkor elhozod? – kérdezte a kisfiú könyörgően.

– Talán igen. Majd egyszer. – Mal igen komolyan nézett. – De ez a mi titkunk. Egy szót se róla senkinek.

A fiú bólogatott.

Mal továbbment, boldogan, hogy így megmenekült a szégyenérzettől. Talán néhány nap múlva újabb csapdát állít a medvebocsnak. Nem akart csalódást okozni a kisfiúnak, aki bízott benne. Meg fogja találni a módját.

Máris jobban érezte magát. Aznap dolgozni fog a földeken.

Kij szomorúan nézte, ahogy elmegy. Gondterhelt volt. Hallotta már, ahogy az asszonyok nevetnek az ő Mal bácsikáján, a férfiak pedig szidják. Tudta, hogy Léhűtőnek hívják. Talán mégiscsak igaz, hogy nem lehet bízni benne? Felnézett a hatalmas, üres reggeli égboltra, és elgondolkodott, hogy mit tegyen.

Az asszonyok, mint fecskecsapat a nyári égen, széles V alakban álltak fel az aranyló mezőn.

Középen Lebegy anyósának hatalmas alakja mozgott, háta mögött jobbra és balra asszonyok sorakoztak. A falu vezetőjének felesége a múlt télen halt meg, s most ő volt a rangidős asszony a faluban.

Forró nap volt. Már órák óta dolgoztak, s dél felé járt az idő. Ehhez a munkához az asszonyok csak egyszerű, vászonszerű inget és nyírfakéregből font ormótlan cipőt húztak magukra. Mindegyiküknél sarló volt.

Ahogy lassan araszoltak felfelé a hosszú árpamezőn, énekeltek. Először csak a legidősebb asszony énekelt egy szólamban, majd a többiek is csatlakoztak hozzá, magas orrhangon, mely néha élesen, néha szomorúan hangzott.

Lebegy izzadságban fürdött; mégis jól érezte magát, ahogy ebben az állandó ritmusban dolgozott a napon. Bár néha megvetően bántak vele, ezek az asszonyok valamiképpen mind rokonságban álltak vele – egy másik feleség, egy másik feleség húga, a férjének húgai, s az ő lányaik, a lányok nagynénjei és unokatestvérei. Megvolt, hogy mindegyiket hogyan kell szólítani; ezek a nevek a rokoni kapcsolatot, illetve a tisztelet megfelelő fokát jelölték, emellett tartalmazták azt a szlávok által igen kedvelt kicsinyítő képzőt is, amely minden megszólítást a szeretet kifejezésévé tett. „Anyácska”; „unokahúgocska”: hogy szólhatott volna másképp egy apró kis emberi lény egy másikhoz itt, a végtelen síkság hatalmas kiterjedésében?

Ez volt az ő népe. Hívhatták mordvinnak, mégiscsak hozzájuk tartozott. Ez volt a közösség: a rod, ahogy a népek délen, vagy a mir, ahogy északabbra hívták. Földjüket és falujukat közösen birtokolták – mindenki csak a szűk háztartása felett rendelkezett; a falu vezetőjének szava pedig törvény volt.

Anyósa most az asszonyokhoz fordult, lágy, becéző nevekkel biztatta őket.

– Gyertek ide, kislányaim, hattyúcskáim – hívta őket –, arassunk. – Még Lebegyhez is gyengéden szólt: – Gyere, kicsi hattyúm.

Lebegy bizonyos fokig még őt is szerette. „Edd, amit kapsz, halld meg, amit mondanak” – mondogatták neki az idősebb asszonyok szigorúan. Dühkitöréseitől eltekintve azonban néha még szinte kedves is tudott lenni.

Lebegy végignézett a mezőn. Néhány száz méterrel arrébb férje és a férfiak szénát hánytak a szekérre. Öccse is köztük volt. A mező szélén a három legöregebb asszony pihent csendesen. Kijt kereste. Az előbb még a három asszony mellett üldögélt, de talán már elment a férfiakat nézni.

Arany napocska fenn az égen,

Nedves Földanya arcod ne égjen.

Az asszonyok énekeltek, sarlójukat lengetve, s még egyszer meghajolva, mintha a legnagyobb istennőnek – a Nedves Földanyának – adóznának így, aki mindannyiukat táplálta.

A szlávok nagy istennője ezen a vidéken vette fel legtermékenyebb alakját. A falu ugyanis a nagy síkság legjobb termőföldsávjának – a fekete földnek – a szélén feküdt.

Az eurázsiai síkságon semmi nem volt ehhez fogható.

Fent, északon a tundra földje mocsaras-tőzeges volt, ez igen gyenge termőtalaj; utána az erdőkben homokos podzol talaj következett, az északi lombhullató erdők alján szürke, a délebbre fekvő erdőségekben barna. A termés ezeken a talajfajtákon is meglehetősen gyenge volt. A sztyeppe öv felé továbbhaladva azonban teljesen más talaj következett. Ez volt a fekete föld, a csernozjom – ragyogó, lágy, zsíros, sűrű, akár a méz. Ez a kiváló föld több ezer kilométer hosszan terült el, a Fekete-tenger nyugati partvidékétől keletre, át a síkságon, túl a hatalmas Volga folyón, mélyen benyúlva Szibériába. Az erdő peremvidékén élő szlávoknak csak le kellett tarolni egy darab földet, majd folyamatosan bevetni: ezen a gazdag fekete földön sok-sok éven át lehetett gabonát nevelni anélkül, hogy a föld kimerült volna. Azután pedig hagyták, hogy a földet benője a fű, majd felszántottak egy új földdarabot. Ez kezdetleges és pazarló mezőgazdasági technika volt, ám a csernozjomon sokáig meg tudott élni egy faluközösség anélkül, hogy tovább kellett volna vándorolniuk új szűzföldekre. Különben is, mitől kellett volna tartaniuk itt, ahol az erdőségek és a síkságok egyaránt a végtelenbe nyúltak?

Ekkor történt, hogy az asszonyok abbahagyták az éneklést, ahogy észrevették a feléjük baktató Malt. A fiú arca vörös volt, s izzadság borította.

– Itt jön Léhűtő, újabb munkát keres – kiáltotta felé az egyik asszony pajkosan. Még az anyósa is nevetett, s Lebegy sem tudott elfojtani egy mosolyt. A fiú bűntudatos képéről lerítt, hogy valamilyen ürüggyel ellógott pihenni. Lebegy csak azon lepődött meg, hogy a fia nem volt vele.

– Hol van kis Kij? – kérdezte.

– Nem tudom. Nem láttam reggel óta.

Az asszony eltöprengett. Hol lehet a fia? Az anyósához fordult.

– Elmehetek megkeresni kis Kijt? Elcsatangolt valahová.

A megtermett asszony szinte szünetet sem tartott a munkában, úgy nézett Lebegyre és mihaszna öccsére. Aztán megrázta a fejét. A munkát el kellett végezni.

– Menj, és kérdezd meg az öregasszonyt, merre ment a fiú – mondta csendesen Malnak.

– Rendben – felelte Mal, s továbbporoszkált a mező széle felé.

Malt mindig is szórakoztatta, ha a falubeli, különböző emberek életét összevetette egymással. A férfiaké talán elevenebb volt, ám rövidebb. A férfiak erősre nőttek, akár soványak, akár testesek voltak, s végül, mikor az erejük elhagyta őket, bármikor hirtelen meghalhattak. A nők többsége azonban egészen más volt. Először kivirultak – halvány bőrűek, karcsúak és kecsesek lettek, akár a szarvasok; azután – kivétel nélkül mindannyian – megvastagodtak, először a csípőjük, akár a nővérének, majd a derekuk és a lábuk. Ezután pedig következetesen egyre tömzsibbek és gömbölyűbbek lettek, úgy érlelte őket a nap évről évre, mint a barackot vagy az almát, míg a legmagasabb közülük elérhette azt az állandó, masszív tömeget, amit Lebegy anyósa. Ezután lassan, miközben megtartották kényelmes, kerekded alakjukat, elkezdtek szépen összemenni, fokozatosan zsugorodtak, míg végül öregkorukra olyan aszottak lettek, mint a megbarnult dióbél a dióhéjban. Egy ilyen öregasszony – bábuska – ráncos, barna arcával és ragyogó kék szemével végigélte utolsó, hosszú éveit, majd végül éppoly természetességgel, ahogy a dió leesik, ő is megtért a földbe. Minden asszony ezt a mintát követte. Nővére, Lebegy is ezt az utat járja majd végig. Ahányszor egy öreg bábuskára nézett, mindig a szeretet hulláma öntötte el.

A mező szélén három bábuska üldögélt. Kedvesen mosolygott, miközben felváltva beszélt mind a hármukhoz.

Lebegy figyelte őt, ahogy az öregekkel beszél, s azon csodálkozott, mi tart ennyi ideig. Öccse végül vigyorogva visszatért.

– Öregek – magyarázta –, és egy kicsit össze vannak zavarodva. Az egyik azt mondja, hogy visszament a faluba a többi gyerekkel; a másik úgy gondolja, hogy a folyóhoz ment; a harmadik szerint pedig az erdőben van.

Lebegy sóhajtott. El sem tudta képzelni, miért ment volna Kij az erdőbe, s abban is kételkedett, hogy a folyóhoz kószált volna el. A többi gyerekre egy nagylány vigyázott a kunyhóban. Talán ő is ott lehet.

– Menj és nézd meg, ott van-e a faluban – kérte öccsét. S mivel ez jobb volt, mint dolgozni, Mal beleegyezően elsomfordált.

Miközben a nők dolgoztak, tovább énekeltek. Lebegy szerette ezt az éneket – mert bár lassú volt és szomorú, olyan szép volt a dallama, hogy úgy tűnt, elűzi fejéből a gondokat:

Paraszt, meghalsz,

Szántsd a földecskédet.

Sem tűz, sem víz

Nem vigasztalhat meg,

Ha ütött az órád,

A szél sem néz rád.

A földben lesz

nyugovásod,

Legyen a föld

jó barátod.

Az asszonyok hosszú sora lassan haladt előre, hajladozva, ahogy a nehéz szemű árpát aratták. Barnuló rendeket vágó sarlójuk suhogása és zizzenése betöltötte a mezőt. A ledöntött árpából szálló finom por édesen illatozva szállt a föld fölött. És Lebegy, mint oly sokszor, most is felfedezte magában azt a félig kellemes, félig szomorkás érzést, mintha egy része elveszett volna, nem tudott volna kiszabadulni innen, a végtelen síkság nagy csöndjében leélt lassú, nehéz életből. Félig szomorkás érzés volt, mert az ember itt örökre csapdába esett; s félig kellemes, mert hiszen ez volt az ő népe, s végül is ez az élet nem arról szólt-e, ahogy a dolgoknak lenniük kell?

Beletelt némi időbe, míg Mal visszatért. Arcán megszokott üres mosolya ült, de Lebegy némi nyugtalanságot vélt felfedezni rajta.

– Nem volt ott?

– Nem. Nem is látták.

Ez nagyon furcsa volt. Anyja azt gondolta, hogy a többiekkel van. Valami halvány nyugtalanságot érzett. Megint az anyósához fordult.

– Kicsi Kij nincs otthon. Hadd keressem meg.

Az idősebb asszony azonban enyhe megvetéssel nézett rá.

– A gyerekek mindig eltűnnek. Ugyanolyan gyorsan vissza fog jönni. – Majd még több rosszindulattal folytatta: – Küldd az öcsédet a keresésére. Neki semmi dolga sincs.

Lebegy szomorúan hajtotta le a fejét.

– Menj a folyóhoz, Mal – mondta. S látta, hogy ez alkalommal öccse sokkal gyorsabban indult el.

A munka szünet nélkül folytatódott. Tudta, hogy hamarosan eljön az idő, amikor megállnak pihenni. Gyanította, hogy anyósa tovább dolgoztatja őket, s talál valami ürügyet, hogy megakadályozza a távozását. Felnézett a munkájából a széles láthatárra. Úgy tűnt, mintha ez is gúnyolná őt, s épp oly brutálisan emlékeztetné, mint az anyósa: „Semmit sem tehetsz – az istenek mindennek elrendelték a sorsát.” Újra visszagörnyedt a munkába.

Mal néhány percen belül visszaért. Feszültnek tűnt.

– Nem ment a folyóhoz.

– Honnan tudod?

A fiú elmondta, hogy találkozott azzal az öregemberrel, akivel vadászni mentek, s az öreg egész reggel a folyó partján volt. Ő biztos észrevette volna Kijt, ha arra kószál.

Lebegybe belemart a félelem.

– Szerintem az erdőbe ment – mondta Mal.

Az erdő. A kisfiú soha nem járt arra, csakis az anyjával.

– Miért?

Öccse zavartnak tűnt.

– Nem tudom.

Nyilvánvaló volt, hogy hazudik, ám testvére jobban ismerte őt annál, semhogy megpróbálja kifaggatni az okáról.

– Merrefelé mehetett?

Mal elgondolkodott. Eszébe jutottak ostoba szavai, melyeket a fiúnak mondott reggel:

– Keleten. Messze keleten. Egy napon belül odaérek.

– Valószínűleg keletre ment – pirult el Mal. – Nem tudom, hová.

Lebegy megvetően nézett rá.

– Nesze! – lökte oda sarlóját a fiúnak. – Vágjál! – parancsolt rá.

– De ez női munka – tiltakozott.

– Dolgozz, ostoba – kiáltott rá, s anyósához sietett, míg a jelenetet figyelő asszonyok majd megpukkadtak a nevetéstől. – Engedj el, hadd keressem meg kis Kijt – kérte ismét anyósát –, az öcsém beküldte az erdőbe.

Anyósa nem nézett rá rögtön, hanem átnézett a mező végébe. A férfiak abbahagyták a munkát, s többen – köztük Lebegy férje és a falu vezetője is – elindultak feléjük.

– Pihenő – szólt oda a többi asszonynak, majd kurtán odavetette Lebegynek: – Mehetsz.

Amint férje és a falu vezetője odaért, Lebegy röviden elmondta nekik, mi történt. A főnök magas, szürke szakállú, türelmetlen tekintetű férfi volt. Nem igazán izgatta a dolog. Férje lágyabb vonású, arcán azonban enyhe nyugtalanság mutatkozott. Ránézett a falu vezetőjére.

– Mehetek én is?

– A fiú visszafordul. Nem mehetett messze. Az asszony majd megkeresi – válaszolt az unott hangon.

Lebegy látta a férje arcán átsuhanó megkönnyebbülést. Megértette. A férfinak más feleségei és gyermekei is vannak, akikkel foglalkoznia kell.

– Most rögtön indulok – mondta halkan.

– Ha nem jönnél vissza a munka kezdetéig, utánad megyek – ígérte férje mosolyogva.

Lebegy bólintott, s útnak indult.

Milyen kellemesnek, barátságosnak tűnt az erdő. Felette a ragyogó kék égen időről időre a délelőtti nap visszaverődő fényében csillogó fehér felhők vonultak. Keletről jöttek, a zöld erdők és az ismeretlen, sivár, végtelen sztyeppékről. Az erdő peremén, ahol a fiú haladt, enyhe szellő susogtatta a magas füvet. Fél tucat tehén legelt itt az árnyékban.

Már eltelt némi idő azóta, hogy meglépett az öregasszony mellől. Most boldogan lépkedett az erdőbe vezető ismerős ösvényen. Semmi veszélyérzete nem volt.

Egész reggel a medvebocson járt az esze. Mal nagybácsija tudja, hol a bocs – a messze, keleten fekvő varázslatos királyságban. És nem ő mondta, hogy egy nap alatt oda lehet érni? Valamiképp azonban, akármilyen fiatal volt is, Kij tudta, hogy nagybátyja nem megy el a medvéért. S minél többet gondolkodott, annál világosabb lett a kisfiú számára, hogy mit kell tennie.

Ahogy a reggel egyre melegebb lett, a mező, ahol az asszonyok dolgoztak, vibrálni kezdett a hőségben. A kisfiú látszólag közömbösen kószált fel-alá, míg végül, mintegy kábulatban azt vette észre, hogy – akárha egy láthatatlan kéz irányította volna – az erdő felé vette az irányt.

Ismerte az utat. Ha kelet felé akart haladni, akkor a folyótól eltávolodva azt a csapást kellett követnie, ahová anyja és a többi asszony járt gombát szedni. Nyárutón majd megint eljönnek ide bogyókat gyűjteni. Arra van kelet, amerről a fehér felhők jönnek.

Nem tudta, milyen messze kell mennie, ám ha a nagybátyja odaér egy nap alatt, akkor ő is.

Vagy két nap alatt. Mit számít? – gondolta bátran.

Így aztán posztóövvel összekötött fehér köpönyegében, kis háncscipőiben, kezében még a mezőn felmarkolt árpaköteget szorongatva a pirospozsgás kis legényke álomszerű eltökéltséggel nekivágott a fenyők közé vezető ösvénynek.

Innen mintegy fél kilométerre voltak azok a kis tisztások, ahová az asszonyok gombászni jártak. Tucatnál is több gombafajta nőtt itt az árnyékos részeken, s a kisfiú elmosolyodott örömében, mikor elérte a helyet. A tisztáson túl még soha nem járt, ám magabiztosan továbbsietett.

Kij elindult lefelé a keskeny ösvényen, néhol fenyőtűkön, máshol göcsörtös gyökereken járt, majd az ösvény ismét felkanyarodott egy csalitosba. Észrevette, hogy a tölgyek és bükkfák között egyre kevesebb a fenyő, viszont több kőrist látott. A fákról mókusok figyelték gyanakodva. Egyikük – az ösvény mellett – már úgy tűnt, elugrik, mikor meggondolta magát, s fogai közt egy makkot ropogtatva, éberen figyelve megült, mikor a fiú elhaladt mellette. Nem sokkal később a csalit ritkásabb lett. Minden nagyon csendes volt. Az ösvényt itt fű borította. Pár száz méterrel később jobbra, majd balra fordult. Újabb fenyőcsoport tűnt fel.

Kicsi Kij boldog volt. Még lelkesítette az ismeretlen vidékben rejlő kaland.

Több mint fél kilométert haladt tovább, mikor az ösvény egy sűrű erdőbe fordult, s keskenyebbé vált. Megszaporázta lépteit: a fák koronája összezárult fölötte. Enyhe tőzegszagot érzett.

Ekkor hirtelen, közvetlenül maga mellett sötét tavacskát pillantott meg.

Nem volt nagy – körülbelül tíz méter széles és harminc méter hosszú lehetett. A víztükör nyugodt volt a tavat rejtő fák védelmében. Amíg nézte, egy fuvallat mégis apró fodrokat kavart a felszínen. A kis hullámfodor felé indult, majd szinte hangtalanul simult a fekete földhöz és a tóparti páfránycsomókhoz.

Tudta, mit jelent ez. Gyanakodva figyelte a tavat és környékét.

„Sima víztükör alatt lakik a gonosz.”

A falubeliek szokták ezt mondani. Az ilyen tavakban biztos laknak vízitündérek – ruszalkák –, s ha az ember nem vigyáz, előbújhatnak, és halálra csiklandozhatják. „Soha ne hagyd, hogy egy ruszalka elkapjon, kis Kij” – figyelmeztette nevetve az anyja – „amilyen csiklandós vagy, egy szempillantás alatt végezne veled!”

A kisfiú óvatosan, szemét állandóan a víz tükrén tartva megkerülte a veszélyes tavat, s örült, mikor az ösvény elkanyarodott mellőle. A fák hamarosan egy tölgyligetre nyíltak. Az ösvény a fák között kanyargott, mígnem egy nagy tisztásra ért ki. A magas fű lágyan hajladozott. Jobbra ezüstnyírek álltak. Kij megállt.

Milyen csöndes volt minden. Felette a kék ég üres és néma. Merre menjen?

Várt néhány percet, amíg egy felhő hangtalanul a tisztás fölé sodródott. Feszülten figyelte, hogy meggyőződjön róla, jó úton jár-e.

Egyenesen előre van kelet. Újra nekiindult.

Most először azt kívánta, bárcsak ne lenne egyedül. Többször is körbenézett a tisztáson. Talán, reménykedett, valahol megjelenik az anyja. Természetesnek tűnt neki, hogy az anyja hirtelen ott legyen, ahol ő van. De sehol sem látta.

Ismét belépett az erdőbe, és újabb tíz percet gyalogolt. Sehol nem volt ösvény: a rövid fűben, mely a bükkfák alatt terült el, úgy tűnt, egyetlen emberi lény vagy állat sem hagyott nyomot. Furcsán üres volt. Összezavarodva megállt. Visszaforduljon? Az ismerős mező és a folyó, úgy tűnt, már nagyon messze vannak mögötte. Hirtelen azt szerette volna, hogy közel legyenek. De aztán eszébe jutott az út mellett fekvő néma, rejtett tavacska, benne a ruszalkákkal, ahogy ott várnak.

A fák itt nagyon közel nőttek egymáshoz, magasak, ijesztőek voltak, ahogy felfelé szöktek, és eltakarták a fényt úgy, hogy a levélsátor résein keresztül csak egy-egy darabka ég látszott – mintha az ég hatalmas kék tálját durván összetörték volna. Felnézett, és megint elbizonytalanodott. De mi lesz akkor a medvével? Nem fogja feladni. A kisfiú összeszorította az ajkát, és újra elindult.

Aztán pedig azt hitte, az anyja hangját hallja.

– Kicsi Kij! – Anyja kiáltása, úgy tűnt, lágyan visszhangzik a fák között. – Kij, kis bogyócskám! – Őt hívja. Arca elmosolyodott az örömteli várakozástól. Megfordult.

De nem volt ott. Fülelt, maga is kiáltott, aztán megint fülelt.

Csak a csend. Olyan volt, mintha az anyja hangja soha nem lett volna. Egy lágy fuvallat megzizegtette a leveleket, s a felső ágak mereven himbálóztak. Lehet, hogy a hang csak a szél moraja volt? Vagy a ruszalkák tréfálkoztak vele a háta mögötti tóból?

Szomorúan ment tovább.

Néha egy vékony napsugár vetült szőke hajára, ahogy ott gyalogolt a magas fák alatt az erdő aljában. Néha pedig úgy érezte, mintha más szemek néznék őt: mintha néma alakok, barnák és szürkések bujkálnának a távoli árnyakban; s bár többször körülnézett, nem látott semmit.

Öt perc múlva majdnem véget ért az útja.

Ugyanis épp, amikor megint megállt, hogy a mozgás valamiféle jele után kutasson, egy hirtelen, hangos rikoltást hallott a feje felett; s ahogy rémülten megfordult, egy sötét alak tört át a magas lombozaton.

– A boszorkány! – kiáltotta rémülten.

Természetes volt, hogy ez jutott eszébe. Minden gyerek tartott Baba Jagától, a boszorkánytól. Soha nem tudhatták, mikor találja meg őket, ahogy mozsarában repül, hosszú lábait és karomszerű kezeit kinyújtva, hogy kisfiúkat és lányokat ragadjon meg, vigyen el és főzzön meg. Soha nem lehetett tudni. Elszörnyedve meredt maga elé.

Pedig csak egy madár volt, hangosan csapkodva szárnyaival, ahogy áttört a leveleken és lebukott a magas ágak közé.

Ez a megrázkódtatás azonban már túl sok volt neki. Magatehetetlenül remegett. Kitört belőle a sírás, leült a földre, és anyja után kiáltott, újra meg újra. Ahogy azonban egyik hosszú, néma perc telt a másik után, és semmi nem változott, abbahagyta a sírást, és lassan megnyugodott.

Csak egy madár volt. Mit is mondott neki mindig a nagybátyja? „A vadásznak semmitől sem kell félnie az erdőben, kicsi Kij, ha elég óvatos. Csak az asszonyok és a gyerekek félnek az erdőben.” Lassan felkelt. Tétovázva továbbindult, egy kicsit tovább, a sötét erdőben.

Kis idő múltán észrevette, hogy baloldalt a táj kezd egy kicsit megváltozni, a fák vékonyabbak lettek, s a fény könnyebben hatolt át közöttük. Ez a másik erdő hamarosan mintha már arany fényben ragyogott volna, és mivel vonzotta, átvágott rajta.

Itt melegebb volt. A fák nem voltak olyan magasak. Alattuk friss, zöld fű és bokrok nőttek. A földön mohacsomók zöldelltek. Arcán érezte a forró nap teljes melegét, hallotta a legyek zümmögését, és hamarosan egy kis szúnyogcsípést érzett. Felvidult. A lábánál kis zöld gyík vágott utat magának a fűben.

Annyira örült a helynek, hogy percekig észre sem vette, milyen irányban halad.

Valójában, bár nem tudott róla, Kij már majdnem egy órája gyalogolt, s már dél volt. Még mindig nem vette észre, hogy éhes-e vagy szomjas; s nagy megkönnyebbülésében, hogy kijutott a sötét erdőből, még azt sem vette észre, hogy fáradt. Ahogy hátrapillantott, már nem látta a sötét erdőt; tulajdonképpen ahogy körbenézett, a napsütötte hely furcsán ismeretlennek tűnt számára. A közelben ezüstös nyírfák ragyogtak a fényben. Egy kismadár az ágon úgy bámult rá, mintha túl melege lett volna ahhoz, hogy megmozduljon; s ekkor, az erős napsütés hatására, úgy érezte, mintha az egész nap álomszerű tünemény lenne. Előtte az aljnövényzet sűrűbbé vált, s egy alacsony nádfal jelent meg.

S ekkor látta meg a ragyogó fényt.

A földből jött, egy kesze-kusza gyökércsomó közül. Hirtelen a szemébe világított úgy, hogy pislognia kellett. Egy lépést tett előre. A fény még mindig ott ragyogott. Fény a földben. Közelebb ment, s közben testet öltött benne egy gondolat.

Lehet, hogy ez a fény, gondolkodott el, a túlvilágba vezető út?

Biztos, hogy az. Ugyanis a szláv szó, mellyel a falu népe a túlvilágot hívta, megegyezett a „fény” szóval. S Kij azt is tudta, hogy az a hely, ahol a Domovoj és az ősök laknak, szintén a föld alatt van. És akkor itt ez a ragyogó fény, ezen a varázslatos helyen, benn a földben. Talán ez lehet az – a bejárat!

Ahogy közelebb ment hozzá, rájött, hogy a fény egy vékonyka, félig rejtőző erecske sima felszínéről tükröződik vissza. Az ér hol a föld alatt futott, hol pedig előbukkant, néha teljesen eltűnt egy vályúszerű mélyedésben, aztán pár méterrel arrébb ismét előtűnt a hosszú fűben. Az a tény azonban, hogy a fény egy erecskétől származott, a kisfiú számára nem csökkentette a helyzet varázslatos voltát. Sőt, ahogy szemét végigjáratta a kis éren, a ragyogó nyírfákon és a friss füvön, egy újabb, még izgatóbb gondolat kezdett körvonalazódni a fejében. Lehet, hogy a titkos birodalom bejáratához érkezett – a Háromszor-kilenc birodalmához? Hiszen mi más hely lehetne ennél titokzatosabb?

Elmélázva követte a kis patakot: az harminc méteren keresztül a zöld növényzeten át vezetett, míg két alacsony sziklához nem ért, melyek között mogyoróbokor nőtt. A kisfiú megállt. Megérintette a sziklákat, melegek, majdnem forróak voltak. Hirtelen szomjúságot érzett, s egy percig habozott, igyon-e a titokzatos patakból, majd mivel a szomjúság teljesen elhatalmasodott rajta, letérdelt a fűre és tenyerével mert a kristálytiszta vízből. Milyen édes volt, milyen friss.

Aztán, hogy jobban átláthassa, hol is van tulajdonképpen, elkezdett felmászni az egyik sziklára. Épp fölötte volt egy kiugró perem. A kezét a feje fölé nyújtotta, készen arra, hogy belekapaszkodjon.

Keze egy kígyó testére zárult.

Maga sem tudta volna megmondani, hogyan, de egy pillanattal később már három méterre volt a sziklától, s tetőtől talpig reszketett. A feje kis rángatózó mozgásokat tett, ahogy erre-arra pillantgatott a fákra, a patakra, a sziklákra, egyre a kígyók után kutatva, akik talán épp most fognak belémarni. Egy fűcsomó verődött a lábához, s ő felugrott a levegőbe.

A kígyó a sziklán azonban nem mozdult. Látta, hogy farkának a vége éppen a szikla pereméig ér. Két percig várt, még mindig remegve. Semmi nem mozdult a földön, bár a magasban egy ölyv merev, mozdulatlan szárnyakkal hangtalanul siklott át a színen.

Lassan, ahogy kíváncsisága túlnőtt rémületén, a kisfiú újra előrekúszott.

A kígyó halott volt. Kitekeredett tömegben feküdt a széles sziklaperemen. Teljesen kinyújtózkodva talán két- vagy háromszor olyan hosszú lehetett, mint amennyi most látszott belőle. A feje ketté volt hasítva: a kisfiú elcsodálkozott, vajon ki tehette – egy sas talán? Látta, hogy egy vipera volt az – számos fajtájuk élt ezen a vidéken –, s bár halott volt, mégis megborzongott, ahogy ránézett.

Ahogy nézte, mást is észrevett azonban: valami olyasmit, amitől rettegése ellenére is csillapodott a reszketése, sőt el is mosolyodott. Valóban a varázslatos királyságban volt. A kígyó egy bokor árnyékában hevert, a bokor két szikla közül, egy repedésből nőtt ki. Mogyoróbokor volt.

– Most már meg tudom keresni a medvebocsomat – mondta fennhangon.

A döglött kígyó átadhatta neki a világ egyik titkát – a mágikus nyelv titkát.

A mágikus nyelv: néma volt. Minden fa és növény beszélte ezt a nyelvet, sőt a kövek és a folyók; illetve néha az állatok is. Sokféleképp meg lehet tudni a titkot – ezt nem kisebb tekintély mondta neki, mint maga a nagyanyja. „Négy módja van annak, hogy felfedezd a titkos nyelvet, kis Kij. Először: ha kimentesz egy kígyót a tűzből, vagy egy halat a hálóból, ezek elmondhatják neked. Másodszor: ha páfránymagot találsz az erdőben a nyári napforduló éjszakáján; harmadszor: ha szántás közben békát találsz, és a szádba veszed. Végül pedig: ha döglött kígyóra lelsz egy mogyoróbokor alatt, megsütöd, és megeszed a szívét.”

Ha tudnék beszélni a fákkal és az állatokkal, azok gyorsan megmondanák nekem, hol találom a medvémet – gondolta. Elégedetten nézett a félelmetes kígyóra. Egy komoly probléma maradt azonban: hogyan süsse meg? Itt ugyanis nem volt tűz. Talán visszavihetném a faluba – töprengett.

Le nem vette a szemét a kígyóról. Csupán pár méterre feküdt tőle, s nemrégen pusztulhatott el. Széthasított fejétől eltekintve pont úgy nézett ki, mintha bármelyik percben újraéledhetne, s ahogy a lába alatt a háncscipő talpán keresztül megérezte a szikla melegét, arra gondolt, hogy a szikla a kígyót is melengeti. Erre a gondolatra újra elfogta egy kissé a remegés.

Nem, ő nem tudja egyedül hazavonszolni a kígyót.

Ekkor egyszerű és megnyugtató ötlete támadt; olyan érzés volt, mintha lelki szemei előtt széles ösvény nyílt volna meg, mely átvezeti őt a kihalt erdőn. Visszamegyek Mal bácsiért, és elhozom ide. Ő majd megsüti nekem a kígyót.

Milyen egyszerűnek látszott. Egy másodpercre úgy tűnt, mintha utazása máris véget ért volna, ő pedig már meg is érkezett volna épségben. Megkönnyebbülve mászott le a szikláról a lenti csermelyig, s elkezdte keresni saját lábnyomait. Az egész környék sokkal ismerősebbnek és kevésbé varázslatosnak tetszett most, hogy sikeres útjáról visszakészült.

Öt percbe telt, mire rájött, hogy eltévedt.

Ahogy a ragyogó patak mellől visszafordult a fák közé, a vonuló felhők irányát követte. Miképp történhetett akkor, hogy a vidék ennyire ismeretlennek tűnt? A fák kezdtek magasabbra nőni, s egyre közelebb álltak egymáshoz. Elszórtan nagy, gömbölyű sziklákat és bokrokat látott, melyek meglehetősen különböztek azoktól az erdőktől, melyekben eddig járt. Most már annak is örült volna, ha megpillantja a veszélyes tavacskát a ruszalkákkal. Újra felpillantott, hogy megnézze a felhőket. Nem tudta, hogy dél óta a szél iránya fokozatosan megváltozott.

Csakis ekkor, a legvégső pillanatban adta át magát a pániknak a kisfiú. Ahogy teltek a percek, s egyre biztosabban tudta, hogy eltévedt, úgy érezte, valami hidegség borítja el. Megállt, jobbra-balra kémlelt, de csak fatörzsek végtelen sorát látta minden irányban, s rájött, hogy a helyzete reménytelen.

Nem volt kiút. Segítségért kiabált, az anyja nevét kiáltotta négyszer-ötször. Kiáltása azonban elhalt az erdőben. Olyan volt, mintha maga a nap határozta volna el, hogy csapdába ejti, bebörtönzi ebbe az erdőbe a végtelen kék ég alá, s most távolról figyelné őt gúnyosan. Talán soha többé nem ér haza. A közelében kidőlt fa hevert, leült mellé. Ahogy ott ült a földön, hátát a fának vetve, átcsaptak felette a nyomorúság hullámai, és ő túlságosan is elkeseredett volt ahhoz, hogy továbbmenjen. Sírva fakadt.

Még kétszer kiáltott, de nem jött rá válasz. Mögötte egy nagy gomba nőtt. Kinyújtotta a kezét, s vigaszképp összetörte a gomba puha testét, majd pityergett még egy kicsit. Aztán még sok-sok percen át sírt, ez kissé felmelegítette, nedves szempillái elnehezültek. Nem sokkal később feje előrebukott, álla mellkasán nyugodott.

Először azt gondolta, álmodik, mikor megpillantotta a kis medvebocsot.

Nyilván elkóborolt az anyjától, és egyedül csatangolt. Majdnem felbukott saját nagy mancsain, úgy sietett, hogy utolérje. A medvebocs csak ötven méterre haladt el attól a helytől, ahol Kij ült félálomban.

Kij megdörzsölte a szemét, nagy nehezen feltápászkodott, s megcsípte magát, hogy ébren van-e, nagy szemekkel bámult a bocs után. Valóban lehetséges, hogy végül megtalálta a bocsot? Alig hitte el, hogy ekkora szerencséje volt. A bocs még mindig látszott: egy száz méterre lévő barna folt felé rohant, aki csakis az anyja lehetett.

A kisfiú mindenről megfeledkezve bámult utána. Csakis egy dolog járt a fejében: látnom kell, merre megy. Izgatottan, a tőle telhető legnagyobb sebességgel követte.

A bocs és az anyamedve keresztülvezették az erdőn, át a tisztáson, egy másik erdőbe. Nem törődött vele, milyen messze van. Időnként, egy futó pillanatra meglátta őket, és mozdulatlanná dermedt, nehogy ők is meglássák. Nagyrészt azonban azokat a hangokat követte, amelyek felőlük jöttek, miközben belevetették magukat a bozótba, és átverekedték magukat a fák között. Kij már nem tudta, milyen messze van az otthonától; azt sem, miképp találja meg a visszavezető utat. Túlságosan közel volt ahhoz, amit keresett, hogysem ilyesmikre gondoljon. Buzgón sietett.

Sokszor kis híján elvesztette őket. Egy-egy látszólag végeérhetetlen tölgy- vagy bükkliget közepén hirtelen néma csönd vette körül. Körös-körül fák, sehol semmi megkülönböztető jel. Ilyenkor megtorpant, kóválygott egy ideig, újra megállt, míg végül valamelyik irányból meghallotta zörgésüket.

Semmi veszélyérzete nem volt. Ennyi mágikus jel – a rejtett tavacska, a patakon csillogó túlvilági fény, a mogyoróbokor alatt fekvő kígyó – tökéletesen meggyőzte arról, hogy ez a mai csakis mágikus nap lehet, s őt az erdő szellemei vezetik célja felé.

A hirtelen beállt csendek egyikében, közvetlenül maga mellett, a nyírfák mögött tisztást sejtető fénysávot pillantott meg. Talán a bocs is ott tűnt el. Arra vette az irányt.

Közvetlenül előtte, a tisztás szélén, a fák lombjai között valami megvillant. Nem is volt túlzottan magasan. Az alsó ágak egyikéről jött a ragyogás. A nyírfák ágai miatt nem láthatta, hogy mi az, de a napsugarak táncot jártak rajta, követték útját a fák között, ahol ragyogó vörös, ezüst és arany fényeket szórva haladt. Mi lehetett ez?

Hirtelen boldogság öntötte el, mert rájött – hát persze, mi más is lehetne! Mi más lakna a fák ágain, ami így ragyog? Mi más vezetné az embert a keresett kincs nyomára – és mi más vezethetné az ő medvebocsát is épp ebben a pillanatban? Mi más, ha nem az erdő legritkább és legszebb csodalénye?

Csakis a tűzmadár lehetett.

A tűzmadár tollai sokféle színből álltak. Még sötétben is ragyogott és szikrázott. Aki fel tud mászni érte, s megkaparint egyet hosszú farktollai közül, annak bármilyen kívánsága teljesül. A tűzmadár melegséget és boldogságot jelentett. Egész biztos, hogy a medvebocs is ott várja a tűzmadárral. Úgy tűnt, hogy a villódzó fény őt hívja, csalogatja.

Elindult felé, míg csak néhány tucat méter választotta el őt. Bár nem látta tisztán, a tűzmadár nem mozdult, viszont továbbra is felé küldte fénysugarait: őt várta. Örömrikoltással szaladt át a nyírfák között a tisztásra.

A lovas arca mozdulatlan volt, ahogy a fémsisak alól lenézett rá. A sisak peremét színes drágakövekkel rakták körül, melyek szikráztak a napfényben – akár a tűzmadár. Sötét arcából nagy sasorr ugrott elő. Sisakja alól fekete hajsörény omlott vállára. Fekete, mandulavágású szeme hideg volt. Vállán hosszú, görbe íj lógott.

A kisfiú dermedten állt előtte. A félelmetes alak fekete lovon ült. A bőr lószerszámot gazdagon díszítették. A ló a fák árnyékában csipkedte a füvet: most lustán felemelte fejét, hogy megnézze Kijt.

A lovas arca meg sem rezzent.

Aztán felkapta a fiút.

Dél volt, némaság. Fent a magasból, a végtelen kék égből perzselő nap ontotta sugarait a földre; gyenge, forró szélfuvallat susogtatta meg a száraz árpát, amely Lebegy csípőjéhez súrlódott, miközben átvágott az aranyló mezőn. Az árpa poros szaga még a fák közé is beszivárgott. Ahogy az asszony az erdő szélén fekvő nyílt térség felé vette útját, mezei egér surrant ki az árpából, s bebújt a fagyökerek alá.

Talán csak a fák árnyékába kóborolt el az a fiú. Menet közben szelíden hívogatta:

– Kij, bogyócskám! Kis Kij, galambocskám!

A legelő tehenek felnéztek, de nem vették a fáradságot, hogy megmozduljanak. A mező felett egerészölyv siklott zsákmányt keresve. Kij nem volt a fák között.

Elindult az ösvényen, amely arra a helyre vezetett, ahol gombászni szoktak. Délben az erdő éppolyan csendes volt, mint a mező, a napsugarak éles fénnyel törtek át a lombokon. Újra hívogatta:

– Kis Kij! Kij, kiskacsám!

Nyakában egy zsinegre akasztott apró talizmán lógott – fenyőből faragott apró lúd –, melyet még az anyjától kapott. Előhúzta és megcsókolta.

Utána végigkutatta a tisztást, ahol a gombák nőttek. Kij nem volt ott.

Elment a tavacskáig. Lehet, hogy beleesett? – töprengett. Lehet, hogy ott van, a csendes, sötét vízfelszín alatt? Erőlködött, hogy a felszín alá lásson. Nem volt ott semmi, ami egy lebegő testre emlékeztetett volna, meg miért is esett volna bele, nem volt semmi oka rá, győzködte magát.

Hangos kiáltása behatolt a fák közé.

A tisztásra vezető ösvényre fordult. Még vagy tucatszor kiáltotta a fiú nevét, de csak félig-meddig hitt abban, hogy a fia válaszolni fog. Talán sokkal messzebbre kóborolt.

Átment a tisztás távolabbi végén álló ezüstnyír ligetbe, majd hosszú pillanatokra csendben megállt, fejét meghajtotta a fák ezüstfala előtt. A nyír szent és jóindulatú: aki könyörög hozzá, azt megsegítheti. Továbbment. Ő azonban kelet felé tartott, nem gondolta, hogy gyermeke, mit sem tudva a szélirány változásáról, a felhők útját követte – az ellenkező irányba. Egyszer megpillantott egy farkaspárt, amint egy fa halványszürke árnyékában állva nézték őt. Egy pillanatra kihagyott a szívverése. Mi van, ha Kij is találkozott velük korábban? Csak azzal nyugtatta magát, hogy a farkasok ritkán támadnak emberre a meleg, zsákmányban gazdag nyári időszakban.

Ahogy lépkedett, képzeletét lassan elárasztották a képek, megkapaszkodtak benne, nem tudta őket kiverni a fejéből: előszálltak népének mondáiból a bizonytalan alakok: az öröm és a bánat madarai: ragadozó madarak. Tíz perc múltán elméjét a tűz képe töltötte be – az otthoni kályha tüze meleget hoz, az erdő tüze rettegést. A két kép egymásra torlódott úgy, hogy már nem is tudta volna megmondani, melyik melyik.

A fák néha barátságosnak tűntek, mint akik néma védőkarjaikkal megőrzik neki a fiát; máskor pedig sötétek és félelmetesek voltak. Egy tölgyligetben járt, mikor egy pillanatra mintha a fia hangját hallotta volna, amint panaszosan visszhangzott valahonnét balról a fák közül. Fülelt, majd a fiáért kiáltott, s újra fülelt, mielőtt továbbment volna.

Elképzelte, milyen lenne az élet a fia nélkül. Elképzelte, hogy a kályha tetején üres a hely maga mellett. Miképp tudná betölteni ezt a kietlen űrt? Be tudná-e tölteni a férje kedvessége? Nem. Egy másik gyerek? Látott már falubéli asszonyt, aki elvesztette gyermekét. Egy ideig sírtak, emésztette őket a bánat, majd megnyugodtak.

Újabb gyermekeik születtek, s újabbakat veszítettek el. A rod élete mindig megy a maga útján. De mi hasznát vette most ennek a tudásnak? Lebegy ismerte az anyai aggodalmat, de soha ilyen félelmet nem érzett még. Belülről rágta, és olyan fájdalmat okozott, hogy alig bírta elviselni.

Bárcsak röpülni tudna, mint Baba Jaga, a boszorkány, fel az égbolt tetejére, s onnan nézne le mindenre, ami az erdőben és a sztyeppén mozog. Bárcsak látná és megigézhetné a fiút, hogy visszahozza.

Ahogy azon a kora délutánon tovább tartott kelet felé, két gondolat ötlött az agyába. Az első az volt, hogy a gyerek nem juthatott sokkal messzebbre: így aztán, ha még egyáltalán életben van, valahol az erdőben kell bolyongania, vagy a jobb, vagy a bal oldalon, bárcsak tudná, melyiken.

A második gondolat sokkal rémisztőbb volt.

Kelet felé ugyanis hamarosan véget ért az erdő; s egy új veszély kezdődött: a sztyeppe.

Elképzelte, ahogy Kij kisétál a fák közül a magas fűbe. Semmi sem védi már az égető naptól. A fűszálak bezárulnak mögötte: soha nem talál vissza, és ő sem veszi észre. S mi van az állatokkal? Bár annak az esélye igen csekély volt, hogy egy medve vagy egy farkas megtámadjon egy gyereket nyár közepén az erdőben, arra az esetre nézve azonban nem táplálhatott ilyen reményeket, ha a gyerek viperával, vad kutyákkal vagy rozsomákkal találkozik a sztyeppén.

Úgy döntött, hogy továbbmegy az erdőn keresztül, majd végigsétál a sztyeppe szélén, útközben be-bekiáltva az erdőbe. Talán, ha már ilyen messze jutott az erdőben, elfáradt és leült pihenni az erdőszél árnyékába. Aggódva meggyorsította lépteit.

Öt perc múlva kiért a fák közül.

Előtte feküdt a sztyeppe, hatalmas, nyílt tér. A déli nyár csendje a horizontig ért, s még tovább. A fény nehéz súlyként omlott a földre, amely vibrálni látszott. Körülbelül ötven méterre rövid fű és sáscsomók felhólyagosodva, de még zölden, a sztyeppe kezdetét jelezték. Mögöttük a magas tollfű – azért hívták így, mert tavasszal hosszú, kígyózó, tollszerű fürtök jelentek meg rajta – végtelen kiterjedése. A fakó tollak úgy összemosódtak a távolban, hogy olyan volt, mintha a kiperzselt füvek sárga fátylát fehér pihe borítaná. Távolabb a síkság barnás színűvé vált, s még azon is túl, a horizont vonala alatt tündökölve, az orgona színét öltötte fel. Első pillantásra, a nagy forróságban úgy tűnt, mintha a súlyos nap minden élőlényt alvásba zsugorított, fojtott volna.

De ez nem így volt. Lebegy lába mellett egy szöcske hangja hangzott fel. Tőle jobbra egy erdei pacsirta emelkedett a magasba és körözött fölötte, bátran énekelve a rekkenő forróságban. Néhány jácintot és íriszt is felfedezett az erdő tövében, kissé már megfonnyadva a nyári melegben. Előtte néhány lépéssel sötétzöld folt jelezte a sárga fűben, hogy egy mormota család népesíti be azt a helyet.

Többször is kiáltott, de a gyereknek semmi látható vagy hallható jele nem volt. Balra fordult, és elkezdett északkeleti irányba gyalogolni, az erdő szélén. Jobbra előtte, vagy egy kilométerre kinn a sztyeppén kicsi, de tisztán kivehető kőrakás állt. Tudta, hogy mi az: egy kurgán, azaz síremlék, azonban fogalma sem volt, hogy ki emelhette és mikor. Az ő népe ritkán épített ilyesmiket.

Már eltelt egy kis idő, furcsamód azonban a forró párán keresztül úgy tűnt, hogy a kurgán csak nem akar közelebb kerülni. Tudta, hogy a sztyeppe sok ilyen játékot űz a fénnyel; ma azonban mindez baljóslatúnak, fenyegetőnek tűnt. A messze távolban elegáns darut látott, amint kékes-fekete nyakával és fehér hátával sebesen szaladt rejtett fészke felé. Miközben gyalogolt, többször is visszafordult a fákhoz, s kis köröket téve kutatott kicsi Kij után, mielőtt újra belemerült a sztyeppe ragyogásába.

Végül úgy tűnt, a kurgán mégis közeledni kezd; ugyanakkor egy vékony, erdős földsávhoz ért, mely balról nyúlt be a sztyeppébe. Betért a fák közé.

A lovasok tábora épp a fasor túloldalán volt. Látta, ahogy odaért, alig száz lépésre tőle.

S azt is látta, hogy a fia náluk van.

Az öt szekéren háncsból készült tető volt. A szekerek kör alakban álltak, forró és piszkos árnyak szerény gyűrűjét alkotva a sztyeppe hatalmas ragyogásában. Jó néhány lovas leszállt a lóról és a szekerek alatt feküdt.

A körön kívül két férfi lóháton ült. Az egyik szőke, a másik sötét hajú volt. A sötét hajú megszólította a másikat, a portya vezetőjét.

– Testvérem, keressük meg a falut.

A szőke hajú harcos ránézett a gyerekre, akit vértestvére izmos, fekete lovának nyakán tartott. A gyerek sápadt volt, és nagy, ijedt szemekkel nézett. Aranyos kisfiú.

Vértestvérének hosszú, hollófekete haja ragyogott a napfényben, s majdnem olyan sima fényes volt, mint fekete lovának horpasza.

A falu nem lehet túl messze attól a helytől, ahol a kisfiú kóborolt. Elvinnének néhány fiatal férfit és fiúgyermeket, miközben a falusiak erőtlenül védekeznének. S ezeket harcosoknak képezhetnék ki – nem mint rabszolgákat, hanem mint a klán elfogadott tagjait. A szekereken pihenő harcosok közül kettőt így hoztak el szláv falujukból, amikor még fiatalok voltak. Furcsa népek, gondolta: bár nincs hadistenük, ha egyszer kiképzik őket, bátor, kitűnő harcos válik belőlük. Nem kétséges, hogy az előtte lévő kisfiú is a törzs nagy ígéretévé válna egy nap.

Ezen a forró délutánon azonban nem akart lerohanni semmilyen falut.

– Más miatt jöttem – mondta lágyan.

A sötét lovas bólintott.

– Nagyapád sem azért élt, hogy megöregedjen – válaszolta komolyan. – Nem hiába hívták Szarvasnak.

Ez számított a legnagyobb bóknak a sztyeppe lovasai között. Körükben az öreg férfiakat nem tisztelték – a bátor férfi csatában hal meg, mielőtt megöregedne.

Nem sokkal azelőtt történt, mielőtt a nap delelőre ért volna, hogy a szőke harcos a sztyeppén álló magányos kurgán tetején állt, s egy hosszú kardot szúrt bele. Ez a nagyapja síremléke volt ugyanis, aki ezen az isten háta mögötti helyen esett el egy csatában, s mindenki megfeledkezett róla, kivéve a családját, melynek tagjai néhány évente visszatértek a sztyeppe ezen távoli szegletébe, hogy leróják előtte tiszteletüket. Itt állt most a kard, keresztvasa éppen látszott a szekérről, ragyogó acél emlékeztetett a klán nemes harcosára.

Kij a lovast bámulta. Soha nem látott még ilyen embereket, de hallott róluk. Úgy gondolta, hogy a fekete lovon ülő férfi szkíta.

„Ha egy szkíta elkap – mondta egyszer az apja –, elevenen megnyúz, és lószerszámot készít a bőrödből.” Kij szorongva nézte a kantárt. A fekete lovas hideg szemébe nézve már az első pillanattól a legrosszabbra készült, s most azt gyanította, biztos azt beszélik meg, miképp darabolják fel őt. Reszketett. Amint azonban a szőke lovasra nézett, azt gondolta, talán van még remény. Minden rettegése ellenére ugyanis arra gondolt, hogy ez a legpompásabb alak, akivel valaha is találkozott életében.

Vértestvérével ellentétben, a magas, szőke lovas rövidre vágatta a haját. Jóképű volt, ovális arcán rendezett, kifinomult, szinte nőies vonásokkal; tekintete nyílt és kedves. Ha azonban halványkék szemében harag lobbant, akkor valóban rettenetes volt – még a vele szemben álló sötét szkítánál is félelmetesebb. Ezen törzs harcosainak olyan félelmetes volt a pillantásuk, hogy számos ókori szerző megemlítette feljegyzéseiben.

A férfi ugyanis alán volt – ez volt minden szarmata törzs közül a legnagyobb –, s ahhoz a hatalmas törzshöz tartozott, amely mind közül a legbüszkébb volt, s melynek tagjai „fényes” vagy „ragyogó” alánoknak nevezték magukat.

A lovasok emberemlékezet előtti időkben jöttek keletről, Ázsiából, az eurázsiai síkság déli határán emelkedő hatalmas hegyláncok mögül. Átlovagoltak India és Perzsia hágóin, átlovagoltak a hegylábak csillámló ködfátylán, s lehúzódtak az óriási síkságra. A Kaszpi-tenger mellékéről, a Volgán túli sivatagból jöttek, így érték el a Fekete-tengertől északra fekvő gazdag sztyeppét, a Dnyeper és a Don földjeit. Még a Földközi-tenger keleti részére, illetve a Balkán-hegység Görögország feletti területeire is behatoltak.

A messzi ókorban elsőként vaskori lovas népek érkeztek Kimmériából. Utánuk jött körülbelül Kr. e. 600-ban az iráni nyelvet beszélő, mongolokkal is keveredett indoeurópai nép, a szkíták népe. Később, Kr. e. 200 környékén egy másik, még hatalmasabb, iráni nyelvű nép árasztotta el a vidéket: a szarmaták, akik uralmuk alá hajtották, s kis területre szorították vissza a szkítákat.

Nemesi hercegeik vezetésével keletről jöttek ezek a harcos klánok. Ők adtak iráni nevet a Donnak (a Don vizet jelent), a Dnyepernek, sőt még a jóval nyugatabbra fekvő Dunának is. Ők voltak az egész sztyeppe nomád harcos uralkodói.

A Fekete-tengertől a peremvidéki erdőkig a szlávok rettegték és csodálták az alánokat. Egyes szláv törzsek dolgoztak nekik, mások sarcot fizettek. Valóban nagy távolságokra kalandoztak el, ahogy hősi énekeik hirdették: belovagolták a pusztákat a meleg nap földjétől addig a földig, ahol a nap lenyugszik.

Az alán harcos felpillantott az égre. A délutáni nap még mindig forró volt, a szekér alatt alvó emberek azonban nemsokára felébrednek, s ideje lesz indulni.

– Ma visszatérünk – mondta csendesen. – Tiéd a fiú.

Kij nem tudta levenni szemét a magas harcosról. Szkíta vértestvérével ellentétben az alán kengyelvasat is használt. Puha bőrcsizmát és bő szárú selyemnadrágot viselt. Oldalán hosszú kard és pányva – az alánok kedvenc fegyvere – lógott, combjához a markolatánál lévő karikával tőrt erősített. Páncélinge és csúcsos sisakja a szekér közelében heverő málhához volt szíjazva, két olyan hosszú dárdával együtt, melyekkel az alánok rettenetes hírnevüket megalapozták. Pamutzekéjére kicsiny, arany háromszögeket varrtak; a nyakában lógó nyaklánc aranyszálakból készült, melyek vége sárkányt formázott. Vállára hosszú gyapjúköpenyt terített, melyet hatalmas, drágakövekkel gazdagon kirakott csat fogott össze. Ez volt összes cifrasága.

A szkíta másképp öltözött. Kij szinte érezte, hogy a hátát összekarcolják a szkíta bőrmellényére varrt arany- és ezüstdíszek. A sötét karon, amely átölelte őt, egy karkötőt látott, melyre fantasztikus istenek és állatok ábráit vésték. Kij nem tudta, hogy ez a csodálatos remekmű görög eredetű: csak annyit tudott, bántotta a szemét, ahogy a nap sugarai villogtak rajta. A szkíta derekáról görbe kard lógott, markolatát görög minták díszítették.

A reszkető kisfiút azonban még inkább lenyűgözték a lovaik. Jóllehet, csak részben láthatta a szurokfekete lovat, amelynek nyakában ült, ám érezte az állat hatalmas erejét. Ami pedig azt a lovat illeti, melyen az alán ült – minden eddigi ismerete szerint –, akár isten is lehetett.

Fekete sörényű, ezüstszürke, a hátán fekete csíkos ló volt, fekete farokkal. Az alánok ezt a nemes színt „deresnek” hívták. Ahogy a kisfiú figyelte ennek a kecses állatnak a mozgását, úgy tűnt neki, hogy a ló olyan peckesen lépked a földön, mintha méltóságán alulinak tartaná, hogy hozzáérjen. Az ilyesfajta teremtmények, gondolta, nem vágtáznak: repülnek.

Tulajdonképp igaza volt: az alán egész törzsében nem volt ennél gyorsabb hátasló. Gazdája a nemes állatot Traianusnak nevezte el – arról a római császárról, kinek hősi hírneve bejárta a Földközi-tenger partjait, s akit még a hatalmas szarmaták is felvettek az alacsonyabb rangú istenek közé. Traianus rendkívül biztos lába már három csatában mentette meg az alán életét. Egyszer, mikor gazdája megsebesült, a lova megkereste, és kimenekítette foglyul ejtői kezéből. Az alánok tiszteletüket fejezték ki akkor, mikor azt mondták róla: „Jobban szereti Traianust, mint a feleségét.”

Traianus most mozdulatlan volt; ám a sztyeppéről érkező enyhe szellő belekapott a szügyéről lógó aranykorongokba, és megcsillogtatta őket. Minden egyes korongba belevésték a tamgát – annak a klánnak a jelképét, melyben a ló épp úgy törzsbélinek számított, akár a gazdája. Háromágú szigony volt ennek a klánnak a tamgája – szent szimbóluma, mely a klán ősi tornyában függött, innen több száz kilométerre keletre.

A szkíta is Traianusra nézett. S majdnem felsóhajtott. Vér szerinti népe körében az ilyen, szinte isteni paripákat a gazdájukkal együtt temették a kurgánba, mikor az végül valamelyik csatában elesett. Az alánok azonban – bár kiváló lovasok voltak – általában a lovuk kantárjával és a lószerszámmal is beérték, mikor sírba szálltak.

Apja és az alán apja zsoldosként együtt harcoltak Rómáért, s a két fiú gyermekkorában vértestvér lett. Nincs ennél szentebb kötelék: semmi sem tépheti szét. Éveken át együtt utaztak, vállvetve harcoltak. A szkíta soha, semmiben nem hagyta cserben az alánt. Ha szükség lenne rá, tudta, hogy habozás nélkül meghalna a barátjáért.

Ahogy azonban súlyos pillantása vagy ezredszer megakadt Traianuson, különös, ábrándozó kifejezés uralkodott el rajta. Ha nem lenne a bátyám, gondolta magában, megölném, sőt egy ilyen lóért akár száz olyat is megölnék, mint ő. A ló büszkén pillantott vissza rá. A szkíta fennhangon azt kérdezte:

– Testvérem, nem mehetnék el két emberrel rajtaütni a falun? Holnap napnyugtára utolérnélek.

Az alán kedveskedve megveregette a lova nyakát.

– Ne kérd most ezt, testvérem – válaszolta.

A szkíta csendes és elgondolkodó volt. Mindkét férfi tudta, hogy az alán nem utasíthatja vissza vértestvérét – nem volt olyan ajándék, szívesség vagy áldozat, mely túl nagynak számíthatott volna. Így diktálta a szokás és a becsület. Ha a szkíta szertartásosan elkérte volna a lovat, a testvére odaadta volna neki Traianust. Egy vértestvér azonban nem élt vissza a jogaival: tudnia kellett, mi az, amit nem kérhet. A sötét férfi lehajtotta a fejét, mintha a falu kifosztásának ötlete fel sem merült volna benne.

Kicsi Kij átnézett a pusztán, és sírva fakadt.

Az asszony feléjük tartott a perzselő napon. A hosszú, sárguló fű élesen csapódott meztelen lábszárához.

Lebegy nem tudta, megölik-e vagy sem, de nem volt vesztenivalója. Ahogy közeledett a lovasok felé, valami azt súgta neki, hogy a jóképű alán a vezető; ám nem volt biztos benne. A két férfi szenvtelenül figyelte. Még a lovaik sem mozdultak.

Kij ösztönösen szabadulni próbált, de rájött, hogy a szkíta sötét karja, mely látszólag lazán tartotta őt, kemény, akár a vas. A kisfiúnak még ekkor sem fordult meg a fejében, hogy most, mikor az anyja megérkezett, ezek az idegen, félelmetes lovasok nem fogják visszaadni neki.

Anyja hívta:

– Kicsi Kij!

Ő pedig válaszolt. Hogy lehetséges, hogy a lovasok tudomást sem vesznek róla? – csodálkozott.

Lebegy felnézett a szemükbe; a sötét és a halvány kék szempár egyformán keménynek látszott. A szkíta keze lassan a kardja felé indult, ám a kisfiú előtt megállt a levegőben, majd megpihent a ló sörényén.

Az asszony mindössze tízlépésnyire volt tőlük. Látta és megértette a fia érzelmeit – arcán öröm és remény gyúlt, ahogy először megpillantotta őt, majd tehetetlenség és keserűség ült ki rá, ahogy megérezte, gyenge ahhoz, hogy elérje az anyját. Az asszony észrevette, hogy a szekér mellett lévő férfiak és lovak kíváncsian, de egy moccanás nélkül figyelik őt. Lebegy megállt, kezeit összekulcsolta, s szembefordult a lovasokkal.

Szélfuvallat fodrozta az édes illatú, magas tollfüvet. A nap perzselőn ragyogott a fejük felett. A szkíta sisakja sziporkázott a fényben. Senki sem beszélt.

Az alán ismert néhány szláv szót. Végül lenézett rá a roppant magasból, Traianus hátáról, és kurtán odavetette:

– Mit akarsz?

Lebegy nem nézett rá. A szkíta fekete lován ülő fiát nézte, és nem szólt semmit.

– Menj vissza a faluba. A fiú a miénk.

Az anyja Kij pufók arcát figyelte, nem nézett a szemébe. Kis, párnás kezeit nézte, melyek az izmos ló fekete sörényén feküdtek. Most sem szólt azonban semmit.

A csend ugyanis sokkal erősebb a szavaknál.

Az alán figyelte. Mit tudhat ez az asszony arról a sorsról, amely a láthatáron túl várja ezt a fiút? – gondolta. Mit tudhat a nyüzsgő görög és Fekete-tengeri kikötőkről; a déli tenger magas szürke szikláiról, melyek úgy világítanak, mint a hamu; a csupasz, púposhátú hegyfokokról, melyek olyanok voltak, mintha hatalmas medvék jöttek volna inni a vízre. Mit tudhat ez a szegény, erdőszéli szláv nő a Krímből szállított bőséges gabonatermésről, a keletre utazó karavánokról, a Kaukázus-hegység hóborította csúcsairól, a szorosokban lévő kovácsműhelyekről, ahol a vasat edzik, vagy az alacsonyabb lankák zöld szőlőskertjeiről? Soha nem látta azoknak a csodálatos méneseknek a lovait, melyek úgy vágtatnak a hegyekben, akár az istenek, sem pedig népének büszke tornyait.

A fiú hamarosan, néhány éven belül harcossá válhat – talán olyan lovat ülhet meg, mint Traianus. Közéjük tartozhat, a ragyogó alánok közé, akiknek harci módszerét (a rohamot és a színlelt megfutamodást) még a rómaiak is lemásolták. Hát nem maga, Marcus Aurelius császár adta fel nem is olyan rég a leigázásukra tett kísérleteket? Vagy nem tűntek-e kifejezetten boldognak a rómaiak, mikor megsegítették őket a harcias pártusokkal szemben?

Olyan sok látni- és tudnivaló van a világban: a fiú ellátogathat a kimmérek királyságaiba vagy a krími szkítákhoz; a kikötőkben beszélhet görög, római, perzsa, zsidó telepesekkel; találkozhat irániakkal és ki tudja, milyen távoli ázsiai népekkel. Dicsőséges csatákat nyerhet a perzsák ellen keleten vagy az izgága gótok ellen északon. Mindenekfelett pedig felfedezheti a hatalmas sztyeppe óriási szabadságát – a vágta gyönyörét, a vérszövetség bajtársiasságát.

Mit is csinálhatna szlávként – él az erdőben, sarcot fizet, vagy elmegy délre földet túrni a sztyeppe urainak? A klán tagjaként azonban úr lehet a férfiak között.

Ezek a gondolatok jártak a fejében, ahogy lenézett az asszonyra, aki a fiát akarta.

– A fiú a miénk.

Kicsi Kij hallotta a szavakat, először az alánra, aztán az anyjára nézett. Próbálta kitalálni, hogy az alán meg akarja-e ölni? Ha ez lett volna a célja, már biztosan megtette volna mostanáig. Akkor mit jelent, hogy az övé lesz? Azt, hogy többé nem láthatja az anyját? Úgy érezte, hogy a nagy ló csípős szaga és a szeméből kibuggyanó forró könnyek betöltik az egész délutánt.

A szekér mellett álló emberek mozgolódtak, felszerszámozták a lovakat. Az alán pillantása elkalandozott a sztyeppe felett. Lebegy a helyén maradt.

A sötét szkíta olyan érzéketlenül nézte, akár egy kígyó. Lova megrázta a fejét. Biztos, hogy valahol a közelben van a falu. Égett benne a vágy, hogy kifossza. Azonban már kétszer is javasolta ezt vértestvérének, s az vonakodott. Karja a fiú köré szorult.

– Induljunk, testvérem – mondta halkan.

Az alán habozott. De miért is kéne haboznia? Nem volt semmi oka rá. Mivel azonban hosszú út áll előttük, s mivel a fiú, akit vértestvére elkapott, épp most fog új életet kezdeni, s mivel a kedvesség valamiféle jelét kívánta mutatni a fiú felé, hogy megnyugtassa figyelő anyját, közelebb ment, s mellkasából előhúzva egy kis amulettet akasztott a fiú nyakába. Simrug, a mágikus madár amulettje volt ez, akinek szemei több irányba néznek – az egyik a jelenbe, a másik a múltba. Az ajándékkal elégedetten a szkíta felé bólintott, s a két férfi megsarkantyúzta a lovát.

Eközben Kij arca kezdett elfancsalodni. Kitekeredve nézett vissza a szkíta könyörtelen karjából.

– Mama!

Anyja teste reszketett. Minden izma mozdulni akart, hogy a lovasra rontson. De tudta, hogy ha így tenne, a lovas levágná. Valamilyen oknál fogva, maga sem tudta miért, tudta, hogy egyetlen reménye a nyugalom és a csend.

– Mama! – másodszor is. Már harminc lépésre voltak.

Nem mozdult. A két férfi lassan léptette lovát a sűrű fűben, kelet felé. Hetven lépés. Száz. Nézte a kis kerek arcot, a nagyon nagy szemekkel, s furcsán sápadtnak tűnt a sötét ló felett, mely elvitte.

– Mama!

Még mindig az arcot nézte, rendületlenül. A magas tollfű kezdte eltakarni előle.

Már a kocsik is elindultak utánuk, zötyögve, a többi lovas kíséretében. Egy pillantásra sem méltatták, ahogy ott állt és nézte, ahogy elmennek.

Attól a perctől fogva imádkozott magában, hogy először megpillantotta őket; s bár imáinak semmi foganatja nem volt, tovább imádkozott mégis. Imádkozott a szél istenéhez, akit arcában érzett. Imádkozott a mennydörgés és villámlás istenéhez, és a napistenhez, aki most mindkettőjüknél erősebb volt. Imádkozott a jószágok istenéhez. Imádkozott a Nedves Földanyához, aki mindenhol ott volt, a lábai alatt. Minden istenhez imádkozott, akit csak ismert. De az üres kék ég csak nézett rá, és semmit sem adott. Fémesnek tűnt, keménynek, mint a lovasok tekintete.

A kocsik eltűntek a lengedező fűben. Egy idő múlva már porfelhő sem maradt utánuk. S most úgy tűnt neki, mintha maga a kék is lassan visszahúzódna előle. S bár továbbra is imádkozott, népének szokása szerint, szótlan megadással hajtotta le a fejét – a sors akarata.

Az alán éppen egy kis dombra hágott és megfordult, amikor megpillantotta őt: apró alak a távolban, mely még mindig ott áll, őket nézve.

S ekkor megsajnálta őt. Mivel véletlenül épp abban az évben ő is elvesztette egyetlen fiát.

Amikor a szkíta meghallotta, hogy vértestvére mit kér tőle, szeme felragyogott.

– Testérem – válaszolta –, kétszer mondtad nekem ma, hogy ne kérjek ilyet, amikor meg akartam támadni a falut. De hogy irántad érzett szeretetemet megismerd, kérj tőlem bármit, és a tiéd lesz. Nem tettük-e össze kardjaink hegyét a vérkupában? Nem esküdtem-e meg a szélre és hosszú kardomra, hogy a tiéd leszek életen és halálon át? – S egy könnyed mozdulattal átadta a fiút az alánnak. – A tiéd.

Aztán várt.

Ha nem lett volna méltóságán aluli, az alán sóhajtott volna. Ehelyett egy könnyű mosollyal azt felelte:

– Hűséges testvérem, hosszú utat tettél meg velem nagyapám tiszteletére, s mindent megtettél, amit kértem, nemcsak ma, hanem sokszor. És soha nem kértél semmit cserébe. Most, kérlek, kérj tőlem valamit ajándékba, hogy megmutathassam irántad érzett szeretetemet.

Tudta, hogy már itt az ideje egy ajándéknak; és azt is tudta, hogy mi lesz az.

– Testvérem – válaszolta a szkíta komolyan –, Traianust kérem.

– Akkor legyen a tiéd.

Fájt, fizikailag fájt, ahogy kimondta. De még fájdalmában is érezte a büszkeség hullámát: egy ilyen lótól megválni – ez valóban nemes emberre vall.

– Egy utolsó vágtát vele – mondta az alán vidáman. Minden további várakozás nélkül megfordította Traianust, s a fiút könnyedén a karjában tartva egy érintéssel rábírta a lovat, hogy végigvágtasson a sztyeppén.

S ahogy kicsi Kij elképedve nézett rá, miközben ösztönösen a csodás állat sörényébe kapaszkodott, az alán szláv nyelven azt mondta neki:

– Nézd, kicsi fiú, visszatérsz a faludba: de egész életedben elmondhatod, ültem Traianuson, a ragyogó alánok legnemesebb lován.

A kisfiúnak fogalma sem lehetett arról, hogy az alán szemében könnyek ültek. Minden, amiről tudott, az öröm vibrálása volt, s izgalom, melyet még soha nem érzett.

Így történt tehát, hogy Lebegy, amint reménytelenül meredt az üres sztyeppére, hirtelen meglátta, mintha csak a szél istene lenne, Traianus repülő alakját, amint feléje száguldott a föld felett. Az alán szinte hanyagul, egyetlen szó nélkül a lábai elé dobta a gyereket, aztán megfordult, és elvágtatott a remegő sztyeppén.

Lebegy magához ölelte a gyereket, hitetlenkedve, Kij pedig beléje csimpaszkodott.

S alig fogta fel, hogy egy pillanattal később a fiú hirtelen megfordult a karjában, a pulzáló sztyeppén eltűnőben lévő alakra mutatott és felkiáltott:

– Hadd menjek velük!

A gyereket a karjában tartva, nehogy valaki megint elragadja tőle, visszasietett az erdőbe.

Lebegy nem tért vissza rögtön a faluba. Ehelyett a folyó partjára ment, egy csöndes helyre. Ott állt egy szent tölgy, melynek hálát adott, majd mivel továbbra is egyedül kívánt lenni gyermekével, leült az árnyékba, és nézte, ahogy a kisfiú játszik a vízparton, majd alszik egy kicsit.

Este volt, mire együtt kiértek az erdőszélre. A nagy mezőt már learatták, üres volt. Mint két kis felhő, lassan sodródtak át a nagy, nyílt téren.

A termést betakarították. A mező egyik sarkában, szokás szerint egy köteg árpát lábon hagytak – ajándék Velesznek, a jólét istenének. A mező tetején egy csapat kislány állt körben s tapsolós játékot játszottak, nevetve; s ahogy odaértek a faluhoz, a kunyhók mellett legelésző libák szokásos lármájukkal üdvözölték őket.

Az első ember, akit Lebegy meglátott, a férje volt. Arca kigyúlt az örömtől, ahogy a kisfiút magasan a feje fölé emelte a levegőben, miközben anyósa kijött a kunyhóból, s egy rövidet biccentett feléje.

– Kerestelek – mondta a férje. Semmi kétség, így volt. Valójában, tudta ő jól, a férfit meleg szíve akár napokig is a keresésükre űzte volna – ha nem lett volna annyi minden más, amit el kellett végeznie.

– Megtaláltam – mondta egyszerűen. Aztán elmondott mindent a lovasokról, majd a falu vezetőjéhez mentek, s ott is be kellett számolnia mindenről.

– Ha még egyszer idejönnek – mondta lassan a falu vezetője –, újra északabbra költözünk. – Még csak öt éve volt annak ugyanis, hogy a kis közösség idejött északra, erre a helyre, hogy ne kelljen sarcot fizetniük a sztyeppe lovasainak.

Ezen a napon azonban már nem volt más teendő, mint hogy a termés betakarítását megünnepeljék.

A fiatal fiúk és lányok már kimentek a mezőszélre és cigánykereket hánytak a fűben. A falu vezetőjének kunyhója előtt az asszonyok éppen az utolsókat simították egy kis alakon, aki egy öregembert formált árpából. Hosszú, kunkori szakálla volt, amelyet éppen akkor kentek be mézzel. Ez a mező istene volt, akit arra a helyre készültek vinni, ahol a mező találkozott az erdő szélével.

S csak ekkor, amikor már gyülekeztek a falusiak, bújt ki Mal kunyhójának kapuján. Habozott, amikor meglátta Lebegyet és a gyereket, de a kisfiú odafutott hozzá.

– Láttam a medvét! – kiáltotta. – Láttam!

Mal arca mélyvörösre vált, ahogy Lebegy elhúzta onnan Kijt.

Miközben a falu népe kezdett kivonulni a mezőre, Lebegy megérezte, hogy a férje mellette lépked. Nem nézett fel az arcába, ahogy – biztos volt benne – a férje várná, e nélkül is tudta, milyen lágy arckifejezéssel lépdel mellette most. A szeme lázasan csillog, mint egy kisfiúnak – tudta ezt is, anélkül, hogy odanézett volna. Hosszú karjai mögötte lógtak, s most az egyik megmozdult, hogy keze megérintse feleségének karját, és gyengéden megszorítsa. Ez volt a jel – Lebegy tudta, hogy ez következik.

Továbbsétált. A többi asszony, úgy vélte, szintén észrevette a kis jelet. Erős kar, gondolta, bár elég csontos, s úgy, hogy fel sem nézve továbbsétált, tudta legjobban elrejteni lelkesedésének hiányát. Férje aznap éjjel meglátogatja: ez volt minden. Maguk elé tolta a kisfiút, hogy szemük megpihenhessen rajta, s ez, ahogy a mezőre léptek, volt az ő egyesülésük.

Ahogy a nap lassan lebukott a fák mögé, s a hosszú árnyak végigömlöttek a learatott mezőn, a falu népe elkezdte az énekeket és a táncokat. Az asszonyok, akik napközben arattak, most körben, az anyósával az élen azt énekelték:

Tarló nyári magja,

Erőm visszaadja,

Érleltelek, gyönge vagyok,

De jön a tél, s majd megfagyok,

Betelt földnek nyári magja,

Add az erőm télre vissza.

A lebukó nap sugarai megültek az árpaember szakállán lecsorgó lágy mézen, így az felragyogott.

A mező szélén három öregasszony – mindegyik bábuska túl öreg volt már a tánchoz és az énekhez – békésen nézte őket. Ahogy rájuk pillantott, Lebegy elmosolyodott magában. Tudta, hogy ő is ezt az utat járja majd végig. Azt mondják, hogy miután learatják a mezőt, a mező istene kicsiny öregemberré zsugorodik, gondolta. Az emberek is belezsugorodnak a földbe, s a föld alatt laknak, mint az ősi Domovoj. Ez a sorsuk. A természeten nem uralkodhatnak; férfi vagy nő nem tehet mást, mint hogy elfogadja a vetés és az aratás idejét. Egyéni sorsa pedig – ezt is tudta – nem fontos. Nem, még a gyermeke elvesztése sem számított nagy eseménynek, bármennyire is fájt neki. Annyi gyermek elveszik. Senki nem tartja számon őket. Vannak azonban, akik életben maradnak; s a falu, a rod élete csakis általuk folytatódik az évszakok rideg, könyörtelen körforgásában ezen a végtelen földön.

Miután a dal véget ért, átnézett a fiához. Kicsi Kij a földön ült, ujjai közt a talizmánt forgatta, melyet a lovastól kapott; gondolatai nem az anyjánál, hanem a nyílt sztyeppén jártak. Szinte nem is nézett rá.

Most pedig ott állt előtte a férje, a fiú felett, mosolygó, sóvár arccal.

Ő is nélkülözhetetlen volt: bizonyos időszakokban az asszonynak szüksége volt rá. Annak ellenére, hogy a férje parancsolt neki, annak ellenére, hogy a falut férfiak vezették, azt is tudta, hogy az asszonyok azok, akik igazán erősek és edzettek. Az asszonyok voltak, akik – akár a Nedves Földanya – védték a magokat a földben, s akik világra hozták a termést a napistennek és a férfinak, aki a földet műveli.

Férje mosolygott.

– Ma éjszaka.

Alkonyat után, mikor meggyújtották a gyertyaként szolgáló gyantás faszilánkokat, a falu vezetőjének kunyhójában kezdetét vette a lakoma. A gyöngyöző mézsörrel teli bujdosópohár és a merítőkanál kézről kézre járt. Minden egyes fogásból – a halból, a köleslepényből, a húsból – felajánlottak egy tállal a Domovojnak, akiről azt tartották, hogy ilyenkor előjön csűr alatti odújából, hogy csatlakozzék hozzájuk.

Miután az ételeket megették, az egész falu folytatta az ivást és a táncot. Kij látta, ahogy anyja fogja vörös csörgődobját, és az apja mögött táncol; elbűvölten figyelt, míg végül feje a mellkasára csuklott, és elaludt.

A férje másodszor is megérintette, és azt suttogta:

– Gyere. – Ő másodszor is megrázta a fejét, s folytatta a táncot. Ő is részeg volt, bár nem annyira, mint a többiek, s most testét elárasztotta a meleg. Saját táncától feltüzelve már kezdte megkívánni a férfit; azonban még tovább táncolt és ivott, hogy eljusson addig a pontig, mikor igazán akarja őt.

Apránként, ahogy a nők és a férfiak egyaránt részegen tántorogtak ki az éjszakába, Lebegy is megengedte a férjének, hogy átkarolja a csípőjét és kivezesse őt. Körös-körül, a kunyhó mentén a mező irányában, mindenütt féktelen üzekedés kezdődött: ki tudta, ki is emlékezett volna rá, ki kivel feküdt le? Ki tudta volna, hogy ezen általános szexuális tusakodás gyümölcsei közül melyik gyerek kié? Nem számított. Az ilyen gondtalan események tették lehetővé, hogy a rod élete folytatódjon.

Lementek a folyópartra a magas fű mentén, ahol szentjánosbogarak ragyogtak a sötétben. Együtt nézték a holdfényben megcsillanó vizet. Ennek a kis folyónak a sztyeppe rettegett lovasaitól kölcsönöztek nevet a falubeliek. A szlávok jól tudták, hogy az alánok leghatalmasabbjai a maguk iráni nyelvén rusznak nevezik magukat, amely „ragyogót” vagy „fényest” jelent. S mivel a szláv fül számára ennek a szónak kellemes, nőies csengése volt, ezért remekül illett a folyóra. A falusiak a kicsiny, csillogó folyócskát Rusznak – ragyogónak nevezték el.

Jó név volt. Bizonyára még jobban örültek volna, ha tudják, hogy ugyanezt az iráni nevet – a Ruszt vagy Rhoszt – adták a régi időkben annak a hatalmas folyónak is a messzi keleten, melyet aztán később Volgának neveztek el.

A folyót Rusznak hívták; a mellette fekvő falut pedig Ruszkának.

Az éjszaka csendes volt. A folyó ragyogott, mozgott, mégis mozdulatlan volt. A fűben hevertek. A magasban, a csillagfényes nyári égen ráérős menetben halvány felhők haladtak át időről időre, akár a lovasok. Lágyan megvillantak a növekvő hold visszatükröződő fényében – s kint az erdőben ki tudja, milyen medve vagy róka, farkas vagy tűzmadár mozgott az árnyékok között, s miféle lovasok táboroztak tüzeik mellett a végtelen sztyeppén.

Lebegy azonban csak a levelek suttogását hallotta, amint a szellő lágyan végigsuhant a tájon.

A folyó

Az Úr 1066-ik évében, január havában rettenetes jelek tűntek fel az égbolton. Európában mindenütt látták őket.

Angliában, az angolszászok királyságában, melyet Normandiai Vilmos inváziója fenyegetett, a krónikák baljós előjelként említik. Látszottak Franciaországban, Németországban és szerte a Földközi-tenger partvidékén. A Kelet-Európában újonnan alakult államok, Magyarország és Lengyelország éjszakáit ez a rettenetes dolog uralta. S mögöttük, a keleti határvidéken, az erdő és a sztyeppe találkozásánál, ahol a széles Dnyeper a Fekete-tengerbe ömlik, a nagy, vörös üstökös éjszakáról éjszakára ott függött a fehér, néma vidék felett; az emberek pedig azon tanakodtak, miféle újabb gonosz zúdul a világra.

Mennyire megváltozott a világ! A Traianus és Marcus Aurelius korát követő kilenc viharos évszázad során a nyugati civilizáció roppant események sorozatán keresztül az ókorból a középkorba lépett. Róma keresztény lett; ám nem sokkal ezután a hatalmas birodalom, mely most a nyugati és a keleti főváros, Róma, illetve Konstantinápoly között oszlik meg, összeomlott a hatalmas barbár inváziók súlya alatt.

Keletről, a mongol pusztákról, a kínai nagy fal felől érkeztek, egyik hullám követte a másikat, átkeltek a nagy, déli hegyláncokon, leözönlöttek a sivatagba és a hatalmas eurázsiai síkság sztyeppéjére. Voltak köztük fehér bőrűek, mongoloidok, többségük a török nyelv valamilyen változatát beszélte, s ezek a rettenetes hordák mindent elsöpörtek maguk előtt. Így érkezett Attila a hunjaival; utánuk az avarok, majd a türkök. Ám nem ez a váratlan invázió, nem a hatalmas, tiszavirág életű sztyeppei birodalmak törték meg a Római Birodalmat: bukásának oka az az elképesztő méretű kivándorlás volt, melyet az indított el, hogy a Birodalom beleavatkozott Kelet-Európa törzseinek életébe. Ez a kivándorlás vitte a frankokat Franciaországba, a bolgárokat (a hunok leszármazottjait) Bulgáriába, a szászokat és az angolokat Britanniába, illetve ekkor kaptak egyes vidékek törzsi neveket (például Burgundia és Lombardia).

Mire a folyamat véget ért, a régi világ darabjaira hullt. Róma elbukott. Nyugat-Európát, annak ellenére, hogy a barbárok lassan felvették a kereszténységet, továbbra is törzsi és dinasztikus területek zavaros kavalkádja alkotta. Csak a Földközi-tenger keleti partvidéke, valamint a Fekete-tenger környéke keltette azt a benyomást, hogy a régi világ megmaradt. Itt állt ugyanis, közvetlenül Görögország felett, a Fekete-tengert a Mediterráneum vizeivel összekötő keskeny csatorna partján Konstantinápoly fenséges városa, melyet Bizáncként is ismertek. Legyőzhetetlenül, a klasszikus kultúra és a keleti kereszténység őreként az inkább görög, mintsem latin jellegű Konstantinápoly sértetlen maradt: a város a középkorban végig – még ha csak nevében is – a keletrómai császár székhelye maradt.

A nyugati világ gondjai azonban még nem értek véget. 622-ben ugyanis Mohamed próféta első mekkai hedzsrájával kezdetét vette az iszlám hatalmas erejének robbanásszerű terjeszkedése. „A paradicsomba, igazhitűek, nem a tűzbe!” – üvöltötték parancsnokaik, mikor csatába vezették seregeiket: aki elesett, arra a mennyekben várt szállás. A muzulmán hadak Arábiából indulva átsöpörtek a Közel-Keleten, majd keleti irányban elárasztották Indiát és Perzsiát, nyugaton pedig Észak-Afrikán keresztül betörtek még Spanyolországba is. Egy másik hadjáratuk egészen Konstantinápoly kapujáig eljutott. S az eljövendő évszázadokban a keresztény Európa megtanulta rettegni a próféta nevét.

Végül, a bajok betetőzéseként jöttek a vikingek.

Ezek a skandináv utazók, akik kalózok, kereskedők, gyarmatosítók és felfedezők voltak, a 800-as évek környékén tűntek fel a történelem színpadán. Közép-Anglia nagy részét megszállták, gyarmataik voltak Izlandon, Grönlandon, sőt még az észak-amerikai partokra is eljutottak. Megalapították Normandiát, és betörtek a Mediterráneumba.

A svéd vikingek egyik csoportja volt az, mely miután a Balti-tenger környékén kereskedelmi központokat létesített, lefelé véve az irányt, a nagy keleti hátország folyórendszerén elindult a szlávok földje felé.

Varégok, néha így nevezték ezeket a skandinávokat. Hatalmas kiterjedésű, észak–déli irányú kereskedelmi hálózatot létesítettek – összegyűjtötték az északi szláv város, Novgorod terményeit, majd ezeket a Dnyeperen, a Volgán és a Don folyón lehajózták. A Fekete-tenger partján, a Don torkolatának közelében létesítettek egy kereskedelmi állomást, Tmutarakanyt. És akár azért, mert szőkék voltak, akár azért, mert ezeken a déli földeken együtt kereskedtek és harcoltak a szőke alánokkal, akár más, számunkra ismeretlen okból, ezeket a kalózkodó skandináv kereskedőket a civilizált déli világban hamarosan azon az ősi iráni néven kezdték emlegetni, melyet az alánok némelyike még mindig felvett – a szó „ragyogót” vagy „fényest” jelent –, Ruszként.

Így született meg Russzia, azaz Oroszország új állama.

A magas cölöpfal tetejéről egy fiú nézett fel a hatalmas, vörös csillagra. Lelke lázban égett.

Messze alatta a sötétségben a széles Dnyeper hömpölygött; part menti jegén homályosan tükröződött a csillag vérvörös fénye. A fiú mögött Kijev városa néma volt.

Közel két évszázad telt el azóta, hogy a Dnyeper menti ősi város Oroszország fővárosa lett. Mivel a déli sztyeppe kezdetétől egynapi járóföldre, egy dimbes-dombos erdős vidéken feküdt, ez volt az északi erdőségekből érkező kereskedelem gyűjtőpontja, s a kereskedők innen indultak tovább lefelé a folyón a messzi Fekete-tengerhez, s még azon is túl.

Vajon milyen jövőt jósol ez a vörös csillag a város számára? – tűnődött el a fiú. Az biztos, hogy Isten jele.

Rusz földje ugyanis már keresztény volt. Urunk 988-ik áldott esztendejében Vlagyimir, a kijevi fejedelem megkeresztelkedett, maga Konstantinápoly uralkodójának mint keresztapának a közreműködésével. S ezen áttérésért nem volt-e Vlagyimir sokak szemében máris szent? Nem beszélték-e, hogy két fia, a fiatal Borisz és Gleb szintén beléptek a szentek sorába?

Fél évszázaddal korábban megesett haláluk története rögtön a folklór része lett. E két, életük tavaszában lévő királyi herceg ugyanis gonosz bátyjuk által küldött bérgyilkosoknak jámborul megadták magukat, csak egymás iránt érzett szeretetükről beszéltek, és fiatal lelküket Istennek ajánlották. Haláluk szomorúsága és szelídsége megérintette a szlávokat, s Borisz és Gleb a ruszok földjének legszeretettebb hőseivé váltak. A Mártírok, csak így hívták őket.

Kijev mostanra a templomok városává vált. Utcái nemcsak a folyón horgonyzó kereskedőhajók zajától volt hangos, hanem vagy száz temploma papjainak és szerzeteseinek kántálásától is; s a legnagyobb templom zömök, aranyozott bizánci kupolája melegen ragyogott a napsütésben. „Egy nap – mondogatták a nemesek – olyanok leszünk, mint maga Cárgrád.” Ezen a néven hívták ugyanis a görög–római császár városát, Konstantinápolyt. S ha, miként a kolostorok krónikái kénytelen-kelletlen be is vallották, még sok olyan paraszt élt vidéken, akik visszasírták a régi pogány időket, nem csak idő kérdése-e, hogy ők is csatlakozzanak a keresztény világ nagy nemzetközösségéhez?

S mit jelent ez a csillag a fiú számára? Veszélyt? Valamilyen próbát kell kiállnia?

Az elkövetkező év élete legfontosabbikának ígérkezett. Tizenkét éves volt. Tudta, hogy apja helyet keres számára valamelyik herceg környezetében; arról is szó volt, hogy valakit eljegyez feleségül. De még ennél is izgatóbb volt, hogy apja még ezen a nyáron karavánt küld keletre, át a sztyeppén. Hetek óta könyörgött az apjának, hogy vigye magával. S akkor, gondolta, egészen a nagy Don folyóig eljutok. Az anyja ellene volt ennek a veszélyes tervnek; a múlt héten azonban apja azt mondta, hogy gondolkodik a dologról, s a fiú azóta alig gondolt másra. Amikor pedig visszatérek, harcos leszek, ígérte magának. Mint nemes apja.

Annyira lekötötték ezek a gondolatok, hogy a két alak közeledését észre sem vette, s csak akkor eszmélt fel, amikor azok már mellette álltak.

– Ébredj, Ivanuska, fává változol.

A neve Iván volt, de becézett alakját, az Ivanuskát használták. Halványan elmosolyodott, de nem vette le szemét a csillagról. Tudta, bátyjai azért jöttek, hogy bosszantsák. A fiatalabbik, Borisz, szőke, barátságos kinézetű, tizenhat éves fiú volt, s már kezdett serkedni a szakálla. Az idősebbnek, Szvjatopolknak hosszúkás, komoly arca és sötét haja volt. Tizennyolc éves volt és már nős. Miután Borisz megpróbálta a fiút hazacsalogatni, Szvjatopolk élesen belerúgott.

– Ébredj. Azt hiszed, te vagy a jéghercegnő?

Borisz filcből készült bakancsával dobbantott egyet, mert fázott. Szvjatopolk káromkodott. Aztán elmentek.

A vörös csillag még mindig ott függött némán a mennybolton. Ez volt a negyedik éjszaka, hogy Ivanuska nézte, egyedül álldogálva, visszautasítva minden hívást, hogy hazatérjen. Álmodozó fiú volt. Gyakran megesett, hogy valamelyik családtagja rábukkant, amint a fiú kifelé bámult egy pontra, s az illető, miután elment egy időre, visszatérve ugyanott találta őt, széles arcán félmosollyal, világoskék szemét ugyanarra a pontra szegezve. Senki nem tudta rávenni, hogy abbahagyja, szüksége volt ezekre a kis elmélkedésekre. Azok közé a halandók közé tartozott, akiknek – s ez akár jó, akár rossz is lehet – az az elképzelésük, hogy az egész természet közvetlenül hozzájuk szól. Teltek a percek, ő azonban továbbra is mozdulatlanul figyelt.

– Ivanuska – ez az anyja hangja volt. – Bolond fiú. Olyan a kezed, mint a jég. – Érezte, hogy anyja ráterít egy bundát. S bár szemét nem vette le a csillagról, érezte, ahogy anyja gyengéden megszorítja a kezét. Ivanuska most végül megfordult és elmosolyodott.

Különleges kötelék fűzte őket egybe. Számtalan boldog órát töltöttek együtt nagy faházukban a tűz mellett ülve, miközben anyja hős vitézekről – bogatirokról – regélt, vagy meséket mondott Baba Jagáról vagy az erdei tűzmadárról.

Olga magas, sudár termetű, széles homlokú, de kicsi, finom vonású, sötétbarna hajú asszony volt. Családja valaha az ősi szláv szeverján törzs nagy főnökei közé tartozott. Ahogy finom, ábrándos hangján énekelte ezeket a meséket, Ivanuska megbabonázva figyelte őt. Gyönyörű, mégis lágy arcának képe gyakran felmerült előtte; olyan jelenlét volt ez, melyet a fiú egész életén át magával vitt, akár egy ikont.

Mikor az apjának énekelt, egészen más hangokat is tudott adni. Hangja rekedt altba ereszkedett, s nevető, incselkedő modort vett fel. Gyanította-e a fia, hogy ebben a hosszú, sápadt testben titkos erő lakozik, s az anyja úgy tudja használni a testét, hogy ezzel az egekig korbácsolja az apja vágyát? Talán, hiszen, mint minden gyereknek, természetes érzéke volt az ilyen dolgok iránt.

Időnként szent könyveket olvastak együtt, mindketten sóváran hajoltak a könyv fölé, s nehezen, ám mindig diadalittasan ejtették ki az Újszövetség és az apokrif szövegek történeteit elmesélő, kövér, unciális betűkkel írt szláv szavakat. Tanulmányozták a görögkeleti egyház nagy prédikátorainak – Aranyszájú Szent Jánosnak és Szent Vazulnak – szentbeszédeit, vagy ami még jobb volt, szláv prédikátorokat, például Hilariont. Megtanulták a nagy Baján számos dalát is, akit nagyapjuk még személyesen is ismert; s apjuk nagy örömére hiba nélkül el is tudták énekelni.

Ivanuska még valami másban is osztozott az anyjával; volt egy apró gesztus, melyet mindketten használtak. Gyakran láthatták, amint az anyja, miközben beszélgetett valakivel, lassan felemelte és elhúzta a karját maga előtt, mintha egy ajtón tessékelte volna be az illetőt. Nyájas, majdnem szomorú, mégis lágy és kedveskedő mozdulat volt. Három fia közül csakis Ivanuska vette át ezt a mozdulatot tőle, bár – akár örökölte, akár öntudatlanul utánozta – ő maga nem tudott róla.

Egy fontos ténynek mindig tudatában volt anyjával kapcsolatban: apjával ellentétben ő szláv volt. Így én félszláv vagyok, gondolta.

Mit jelentett szlávnak lenni? A szlávság, ezt tudta, hatalmas közösség. Az évszázadok során a szlávság sokfelé szétszóródott. Szlávok voltak nyugaton a lengyelek; kis részben a magyarok és a bolgárok is, délebbre a görög Balkán-hegységben is éltek szlávok, s bár nyelvük eltávolodott a Rusz földjén élő keleti szlávokétól, a hasonlóságokat könnyen meg lehetett hallani.

Valódi nemzetség voltak-e? Nehéz ezt megmondani. Még Rusz földjén is számos törzs élt. A déli szlávok már régóta elvegyültek a vidéket megszálló sztyeppei népekkel; az északiak részben baltiak és litvánok lettek; a keletiek pedig fokozatosan keveredtek az erdei finnugorokkal.

Mégis, mikor Ivanuska az anyjára nézett, és összehasonlította őt az apjával vagy a hősi skandináv uralkodócsaládok más külföldi csatlósaival, rögtön láthatta, hogy anyja szláv volt. Mi volt ez a vonás? Hogy olyan muzikális volt? Hogy hirtelen tudott elszomorodni és felvidulni? Nem, a fia valami más minőséget fedezett fel, s kapcsolt a szlávokhoz. Ez látszik a parasztokon is, tűnődött. Még ha bedühödnek és erőszakossá válnak is, egy pillanat alatt visszaváltoznak. Ez a vonás a kedvességük volt.

Anyja elment. Ivanuska még egyszer felnézett a csillagra. Mit üzen neki? Egyes papok szerint a világ végét jelentette. Természetesen ő is tudta, hogy eljön majd a világ vége – de csak nem jön épp most?

Eszébe jutottak annak a prédikátornak a szavai, akit csupán egy hónapja hallott, s aki nagyon mélyen hatott rá. „A szlávok, testvéreim Krisztusban, későn jöttek, ez igaz, hogy Urunk szőlőskertjeit műveljék – mondta a pap. – De nem azt mondja-e nekünk a példabeszéd, hogy a későn jövő semmivel sem kap kisebb jutalmat, mint az, aki már előtte is ott volt? Isten nagy küldetést szánt a szlávoknak, akik igaz módon magasztalják őt.”

Ezek a szavak megremegtették a szívét. Küldetés. Talán azért, mert a pubertáskorhoz közeledett, a küldetés gondolata befészkelte magát a lelkébe. Küldetés: biztos, hogy ő is része lesz. S az is biztos, imádkozott Ivanuska, hogy az Ítélet Napja nem jön el addig, amíg esélyt nem kap rá, hogy végrehajtsa azokat a nagy tetteket, melyekre úgy érezte, hivatott.

Nem tudta, hogy sorsa épp abban a pillanatban dől el.

Rossz napja volt Igornak. Az ígért eljegyzés, amit Ivanuska számára már elintézettnek hitt, épp ma délután esett kútba, s nem tudta, miért. A lány – nemes – családja hirtelen visszalépett. Ez bosszúság volt, bár csak olyan, melyet egy vállrándítással szokott elintézni.

De most itt van ez. Némán nézte az előtte álló férfit.

Igor magas, tekintélyt parancsoló alak volt. Hosszú, egyenes orral, mélyen ülő szemekkel és érzéki ajkakkal; feltűnő, egzotikus megjelenését továbbhangsúlyozta, hogy haja hollófekete volt, hegyes szakálla azonban szürke. Nyakában egy láncon kis fémkorong függött, melyre klánjának ősi tamgáját, a háromágú szigonyt vésték.

Mint sok kijevi nemes, ő sem lehetett biztos a származásában. Sőt, sok skandináv származású rusz herceg ekkorra már inkább sötét, olajzöld bőrű, mintsem szőke volt. Igor családfája azonban a ragyogó alánokig nyúlt vissza.

Ősei keletről jöttek. Egyéb ősi alán és cserkesz klánokkal egyetemben Igor apja is csatlakozott a ruszok egyik nagy harcos hercegének Don melletti táborához; s jól harcolt – nála kitűnőbb lovast még nem hordott hátán a föld –, még a hercegi tanácsba, a druzsinába is beválasztották. Mikor a herceg visszatért, elkísérte őt; így átkelt a sztyeppén Rusz folyóihoz és földjeire. Itt elvett egy nemesi származású skandináv lányt, s most fia, Igor került sorra, hogy a kijevi herceg druzsinájában szolgáljon.

Amellett, hogy harcosként szolgált, Igornak sok üzleti ügye is volt. Kijev városában pedig sok minden akadt, amivel kereskedni lehetett. Ott volt a gazdag déli fekete földek gabonája, melyet az északi nagy erdőségek városaiba küldtek; ott voltak a prémek és a rabszolgák, melyeket a folyón küldtek le Konstantinápolyba. Nyugatról, Csehországból ezüst érkezett, a mögötte fekvő távoli országokból pedig frank kardok. A mindennél fontosabb só Lengyelországból és Rusz nyugati provinciáiból jött. Keletről hajók vagy a sztyeppét átszelő karavánok hoztak mindenféle csodálatos árut – selymet, damasztot, drágaköveket és fűszereket – a mesés Napkeletről.

Rusz kereskedőbirodalma valóban roppant nagy volt. A hideg északi erdőkből induló, a Baltikum mellett a Fekete-tenger felett húzódó sztyeppe felé vezető észak–déli irányú folyórendszerek mentén mindenütt ott voltak kereskedelmi állomásaik, sőt fontos városaik is. Északon Novgorod. Félúton lefelé, a Dnyeper forrásvidékénél feküdt Szmolenszk, tőle nyugatra Polock. Kijev felett Csernyov, alatta pedig, a sztyeppe határán lévő utolsó határállomás: Perejaszlav. Ezen városok mindegyike – s még sok másik – több ezer fős népességgel büszkélkedhetett. A népesség mintegy tizenhárom százaléka kézművességgel és kereskedelemmel foglalkozott – sokkal többen, mint a feudális Nyugat-Európában. A hatalmas térségen tehát, melyen az ősi vadászat és a primitív földművelés uralkodott, elszórtan ott emelkedtek ezek az élénk gazdasági központok, szövetségek és pénzgazdaságok. Uraik kereskedőhercegek voltak.

Az eljegyzési ügyet követő csalódottság után Igor abban reménykedett, hogy a kereskedelmi partnerével megbeszélt esti találkozója majd felvidítja. Régóta tervezte már, hogy a sztyeppén át karavánt küld délkeletre. Ott, a nagy Don folyó mögött, ahol a Kaukázus hegység leszáll az égből, hogy találkozzon a Fekete-tengerrel, ott fekszik Rusz régi telepe, Tmutarakany a félszigeten. Vele szemben, a tenger északi partvidékének közepéről kinyúló széles Krím-félszigeten hatalmas sómező terült el. Az utóbbi években egy hatalmas sztyeppei lovas törzs, a kunok bizonytalanná tették a Tmutarakanynál folytatott kereskedelmet, de ahogy Igor mondta: „Ha sikerül visszatérnünk egy nagy hajórakomány sóval, megcsinálhatjuk a szerencsénket.”

Már minden részlet szépen összeállt. Nyárelőn a sztyeppe szélén fekvő Ruszka nevű kis kereskedelmi állomásra és erődbe vinnének egy hajórajt, ahol a partnerének kereskedőháza volt. Innen indítanák el fegyveres kísérettel a karavánt. „Csak azt kívánom, bár én magam is mehetnék” – mondta őszintén.

S ekkor előállt azzal a kéréssel, mely olyannyira zavarba ejtő volt számára.

A vele szemben álló férfi néhány évvel fiatalabb volt nála. Nem olyan magas, mint Igor, de megtermett. Súlyos álla, enyhén lebiggyedő alsó ajka, nagy, hajlott, törökös orra volt, fekete szemére súlyosan ereszkedett le szemhéja. Sűrű, fekete haja, és ék alakúra vágott fekete szakálla volt. Feje búbján – meglehetősen ingatagnak látszó – kerek sapkát egyensúlyozott. Ő volt Zidovin, a kazár.

Különös ember volt. A kazárok török harcosok voltak, akik néhány évszázadon át a Kaszpi-tenger melléki sivatagtól egészen Kijevig nyúló birodalmat irányították. Mikor az iszlám végigsöpört a Közel-Keleten, s megpróbált betörni a Kaukázuson át a nagy eurázsiai síkságra, a grúzokkal, az örményekkel és az alánokkal szövetkezett hatalmas sztyeppei kazárok állták útjukat. Előszeretettel emlékeztette barátját: „Kijev nekünk köszönheti, hogy most nem muzulmánok lakják.”

A Kazár Birodalom mostanra erejét vesztette, ám a kazár kereskedők és harcosok gyakran átkeltek a sztyeppén a távoli sivatagban fekvő támaszpontjaikról, s Kijevben is nagy kazár kereskedőszövetség élt a Kazár Kapu néven ismert bejárat mellett. Az általa ismert összes ember közül, aki képes volt megszervezni és átvezetni egy karavánt a sztyeppén, Igor egy olyat sem tudott, akiben jobban megbízhatott volna, mint Zidovinban, a kazárban. Barátjával kapcsolatban valójában csak egy dolgot sajnált.

Zidovin, a kazár ugyanis zsidó volt.

Minden kazár zsidó volt. Akkor váltak azzá, mikor – birodalmuk fénykorában – vezetőik úgy döntöttek, hogy népük primitív pogánysága nem méltó birodalmi státusukhoz. S mivel a bagdadi kalifa muzulmán volt, Konstantinápoly császára pedig keresztény, a sztyeppe ura – mivel nem akart egyikőjük alávetett partnere sem lenni – nagyon helyesen kiválasztotta az egyetlen szóba jöhető egyistenhitet: a kazár állam hadurai felvették a judaizmust. Ez volt az oka annak, hogy Zidovin szláv és török nyelven beszélt – viszont mindkét nyelven inkább a héber ábécé betűivel írt!

– Elvinnéd Ivanuskát, a fiamat a karavánnal? – Mindössze ezt kérte tőle barátja, Igor. Miért kellett volna a kazárnak haboznia? Elég jól ismerte a fiút. Az apja a társa. Egyszerű volt a válasz: Zidovin félt.

Előre látom az egészet, gondolta. Ha elkapnak minket a kunok, s megölik őt – ezt mindenki megérti. Ám én ismerem a fickót. Ilyesmi nem történik vele. Ha eljön velünk, beleesik a folyóba és megfullad, vagy valami hasonlóan ostoba dolog történik vele. S ezért én leszek a felelős. Inkább kitérő választ adott.

– Ivanuska még fiatal. Mi van a bátyjaival?

Igor szeme összeszűkült:

– Visszautasítasz?

– Természetesen nem. – Látszott, hogy a kazár kínosan érzi magát. – Ha biztosan ezt akarod…

Most hirtelen Igor volt az, aki kínosan érezte magát. Normális körülmények között egyszerűen megmondta volna Zidovinnak, hogy ez a kívánsága, s így is lett volna. Most azonban, mikor még friss volt az eljegyzés miatti sértés, azt vette észre, hogy elönti a csalódottság hulláma. A kazár kitűnő emberismerő. S neki sem kell Ivanuska. Egy pillanatra harag gyúlt a szívében legkisebb fia iránt. Utálta a kudarcot.

– Nem számít. Igazad van, túl fiatal. – Felállt. Az ügyet végleg lezárták.

Vagy majdnem végleg. Amint a kazár kifelé indult a házból, Igor nem bírta ki, hogy meg ne kérdezze barátjától:

– Mondd meg nekem, mit gondolsz Ivanuskáról… – a jelleméről?

Zidovin elgondolkodott egy pillanatra. Kedvelte a fiút. Egyik fia kicsit hasonlított rá.

– Álmodozó – mondta kedvesen.

Igor szinte nem is pillantott a vörös csillagra, ahogy hazalovagolt. Mélyen vallásos ember volt, s nem volt kétsége afelől, hogy a jelet Isten küldte. Úgy tartotta azonban, bármi jön is, az a kötelessége, hogy elviselje. Inkább Ivanuskára gondolt. Azt mondta a kazár, hogy „álmodozó”. Tudta, hogy hívják saját testvérei a fiút. Szvjatopolk bolondnak hívja, gondolta szomorúan.

Mihez kezdhet egy bolonddal? Nem volt semmi ötlete.

Három nappal később a vörös üstökös eltűnt, s azon a nyáron több jel nem tűnt fel az égen.

Tavasz. Ebben a termékeny országban minden év elején víz borította a földeket, a víz pedig folyó volt. Kijev, a víz városa. Egy pillanat, és meglátják. A hosszú hajó biztosan siklott lefelé a Dnyeper széles, nyugodt folyamán. Négy férfi húzta óvatosan a lapátokat, hogy a hajó orrát a város felé kormányozzák. Ivanuska és az apja a taton állt, a magas férfi átkarolta fia vállát.

A hajót – bár hat méter hosszú volt – egyetlen hatalmas, masszív farönkből vájták ki.

– Sehol máshol nincsenek ilyen hatalmas fák – mondta Igor a fiának –, mint rusz földön. Egyetlen hatalmas tölgyfából kisebb csónakot véshet magának az ember. – A fiú, ahogy ott állt szorosan az apja mellett, úgy érezte, hogy ennél nyugodtabb és tökéletesebb reggel már nem lehet az életében.

Ivanuska egyszerű vászoninget és nadrágot viselt, és barna gyapjúkaftánt húzott fölé, mivel még hideg volt a reggel. Lábán zöld bőrcsizma feszült, amelyre nagyon büszke volt. Világosbarna haját rövid apródfrizurára vágták.

Hajnalban felhajóztak, hogy megnézzék a halászok varsáit. S még kora reggel volt, mikor visszatértek a városba reggelizni. És utána… Ivanuska az izgalom remegését érezte a gyomrában. Mert ez volt az a nap.

Felnézett az apjára. Milyen gyakran látta őt a folyó fölé nyúló fapalánk egyik magas pontján állva, amint, akár egy néma sólyom, lepillant a messze lent elterülő víz borította vidékre. Ahogy hosszú, fekete köpenybe burkolt magas, szikár alakja ott állt a hajó tatján, úgy tűnhetett, Igornak csak ki kell tárnia köpönyegét, hogy felrepüljön az égbe, s ott körözzön a magasban az erdők és a folyó felett, mielőtt lecsapna szerencsétlen prédájára.

Milyen erős az apja karja, amint átkarolja a vállát: de ez nem csupán az izmok ereje volt. Mikor Igor közelében volt, fia másfajta erőt is érzett, mely a múltból jött: úgy kísértett, akár egy visszatérő emlék, mégis meleg folyóként áramlott az életébe.

– Hatalmas harcosok vére folyik az ereidben – hallotta gyakran Igortól. – A csatában óriások voltak, ragyogó lovasok, akár az apám, s előtte az ő apja; őseink erősek voltak, mielőtt a kazárok jöttek volna, azokban az időkben, mikor még a hegyek is fiatalok voltak. Emlékezz rá, hogy egy vagy velük; mindig veled vannak. – Szíve megremegett, mikor az apja hozzátette: – Egy napon mindezt te fogod továbbadni a fiaidnak, s azoknak, akik utánuk jönnek. Ennyit jelent apának és fiúnak lenni.

Ma pedig, biztos volt benne, elkezdheti pályafutását, követi idősebb bátyját és az apját, mint harcos, mint bogatir.

A szerzetes mindent eldönt majd.

A hajó lágyan siklott az árral. A nagy folyó dél felé nyújtózott a reggeli csendben. A levegő csípős, de nyugodt volt. Helyenként még ködfoltok úsztak a víztükör felett, melynek hatalmas, szüntelen mozgását alig lehetett érzékelni; úgy tűnt, mintha a mozdulatlan vidék hátrálna folyamatosan. Délre pillantva a zöldeskék víz és a halvány ég mintha egyetlen folyékony lágysággá olvadna össze, a távolban már nem lehetett megkülönböztetni egyiket a másiktól, míg keleten aranyló napsugarak törtek át a párán.

Most tűnt fel szemük előtt a város, s Ivanuska halkan sóhajtott:

– Milyen gyönyörű Kijev!

A város a folyó jobb partján feküdt. A part itt meredeken emelkedett vagy harminc méterre a folyó fölé, tetején magas cölöpfal húzódott több kilométer hosszan, s erőt sugározva, mégis nyugodtan nézett le a szelíd, kedves tájra.

A város három fő kerületre oszlott. Északi sarkán kis dombon állt a régi citadella zömök épülete. Ez magában foglalta a hercegi palotát, illetve azt a nagy templomot, melyet nyolcvan éve maga Áldott Vlagyimir alapított. Közvetlenül mellette délnyugatra, mindössze egy kis vízmosással elválasztva emelkedett az új citadella – számottevően nagyobb területen –, melyet Szent Vlagyimir fia, az orosz törvények megalkotója, Bölcs Jaroszlav építtetett. Ezenkívül a folyó irányában feküdt egy másik nagyobb körzet, melyet szintén cölöpfal védett. Ez volt a külváros – a podol –, ahol kisebb kereskedők és kézművesek éltek. Lent a folyónál pedig kőgátak védelmében horgonyoztak az ormótlan vitorlás hajók.

A két citadellán belül a nagyobb épületek jó része téglából épült. A podolban azonban, néhány templomtól eltekintve, az összes ház fából készült. A környéken mindenfelé kellemes, széles levelű erdők voltak, még a folyóba zuhanó meredek sziklafalakon is.

A reggeli nap sugarai felragyogtak a városban mindenütt fellelhető aranykereszteken, melyeken egy újabb átlós keresztléc jelképezte, hogy a keleti egyház Krisztus lábának tartóléce; s a templomok alacsony aranyozott kupolái felparázslottak. Az egész hatalmas város olyan volt, mintha egy roppant, ragyogó hajó lebegne a vízen.

Kijevnél – míg a folyó jobb partján a meredek partoldalt cölöpkerítés védte – a bal part sekély volt; itt, akár a Dnyeper hatalmas vízrendszerében számtalan egyéb helyen is, a folyó elöntötte a partot. Csillogva hullámzott a földek felett, mely befogadta vizét és termékeny iszapját. Tavaszonként ez a csodálatos keresztelő újított meg mindent.

Ahogy a város közeledett, a fiú nyugtalanná vált. Egyre nagyobb fájdalmat érzett a térdében, s alig tudta visszafojtani izgatottságát.

Csupán egy hete volt, mikor Igor azt mondta neki:

– Itt az ideje, hogy eldöntsük, mi legyen veled. Elviszlek Lukács atyához.

Ez roppant nagy kitüntetés volt. Lukács atya volt az apja szellemi tanácsadója, s Igor egyetlen döntést sem hozott meg nélküle. Ha az öreg szerzetesről beszélt, hangját tiszteletteljesen lejjebb vette, mivel „Az öreg szerzetes a világon mindent tud.” Mindig egyedül ment meglátogatni őt. Még Ivanuska bátyjait sem vitte magával soha. Nem csoda, hogy Ivanuska előbb elpirult, aztán elsápadt, mikor apja elmondta neki a hírt.

Újra és újra lejátszotta magában a jelenetet. A kedves, magas termetű, hosszú, fehér szakállú, széles, angyali arcú öregember, kinek szeme, akár a nap, úgy ragyog, úgy néz majd rá, mintha egy fiatal hős állna előtte, a vállára teszi a kezét, s azt mondja: „Isten akarata, Iván, hogy hős harcos legyél.” Csakis ez történhet. Először az apjára pillantott, majd az erődfal irányába, boldog reménységgel.

Aztán Igor nézett a fiára. Helyesen cselekedett-e? Úgy érezte, igen, mégis el fogja árulni őt.

Milyen szép családja volt. Megremegett a boldogságtól, ha csak rájuk nézett. Ott voltak mind a hatalmas faház főtermében. Az ablakokon, melyekbe üveg helyett átlátszó csillámkövet (a helyi hegyekben található kovakövet) foglaltak, beáradt a napfény. A fény megcsillant a padlót burkoló sárga agyaglapokon is, így az egész szoba fényben fürdött.

Az asztalon még ott volt a reggeli maradéka. Az egyik fal mellett hatalmas kályha terpeszkedett, az átellenben lévő sarokban Szent Miklós kis méretű ikonja lógott, előtte három ezüstláncra agyagmécsest akasztottak. A szoba jobb oldalán, egy láda tetején két nagy réz gyertyatartó csillogott tompa fénnyel. Faggyúgyertyáik – pillanatnyilag – nem égtek. A szoba közepén a súlyos, faragott tölgyszékben, melyet addig viaszoltak és fényeztek, mígnem úgy csillogott, akár az ében, az anyja ült.

– Nos, készen állsz, Ivanuska? – Kész volt. Boldogan pillantott az anyjára.

Édesanyján bokájáig hulló gazdag, mélyrózsaszín brokátköpeny volt, melyet arannyal kivarrt öv fogott össze. Széles szárnyú köpönyege alól kibukkanó karcsú karját fehér selyem fedte. Egyik csuklóján kövekkel – ázsiai zöld ametiszttel és észak-balti borostyánnal – kirakott ezüst karperecet viselt. Karcsú nyakán arany félholdas nyaklánc volt. Fülönfüggőit gyöngyökkel rakták ki. Rusz nemes hölgyei úgy öltözködtek, mint a birodalmi Konstantinápoly hellén hölgyei.

Milyen sápadt volt most az arca; milyen elegánsan nyugtatta kezét a szék karfájára faragott oroszlánon, hosszú, aranygyűrűs ujjai kecsesen mutattak lefelé. Milyen édes, kedves az arca. Mégis valahogy szomorúnak tűnt, ahogy ránézett. Miért volt szomorú?

Két bátyja is ott volt. Mindketten cobolyprém galléros köpönyeget viseltek: ott volt Borisz és Szvjatopolk szőke lengyel menyasszonyával. Igyekezett egyformán szeretni őket, s bár mindkettőjüket csodálta, Szvjatopolktól önkéntelenül félt egy kissé. Az emberek szerint Szvjatopolk az apjára ütött: de valóban így volt-e? Apja tekintete gyakran elrévedt, zárkózottá vált, míg Szvjatopolk arcán valami titkos, keserű düh bujkált. Mi lehetett az oka? Igaz, mindkét bátyja megütötte időnként, Szvjatopolk pofonja azonban mindig fájt, mintha egy kicsivel mindig nagyobbra sikerült volna annál, mint amit várt.

Apja tanácsára Ivanuska csak egyszerű vászoninget és nadrágot húzott – hosszú, kilógó ingét övvel fogta össze. Anyja akarata ellenére mégis megtarthatta kedvenc zöld bőrcsizmáját. Kezét és arcát azonban alaposan megsikálta az állványon álló nagy, réz mosdótálban.

Igor hasonlóképp öltözött, ingét csak a szélére hímzett kézimunka finomsága különböztette meg a parasztok viseletétől. „A gazdag díszítés nem illik oda” – szokta mondani szigorúan. Ivanuska szeme ragyogott. Túlságosan is izgatott volt, hogy egy kis szelet kenyérnél és zabkásánál, kásánál többet egyen. Megcsókolta anyját és bátyjait, majd kirohant, s egy pillanattal később már póniján lovagolt, arcán érezte a hűvös, párás reggeli levegőt, ahogy kikocogott az utcára.

Sár volt. A nemesek házai nagyrészt egy-két emeletes nagy faépítmények voltak, magas, sátorszerű fatetővel és melléképületekkel. Mindegyik egy cölöpkerítéssel körbevett kis telek közepén állt; s ezeket a földeket most feláztatta a megolvadt hólé és a tavaszi eső, ezért az istállótól a külső kapuig deszkapallókat fektettek le. Helyenként az utcára is deszkákat fektettek, ám ahol nem volt palló, a lovak szinte csüdig süllyedtek a sárba.

Ivanuska tiszteletteljesen az apja mögött lovagolt szürke póniján. A nemesember pompás látványt nyújtott fehér inge fölé vetett egyszerű, fekete köpönyegében, s Ivanuska határtalan csodálattal nézte büszke, egyenes hátát. Igor legjobb hollófekete paripáján lovagolt. Az ókori császár neve, melyet viselt, kissé módosult, a sok emberöltő alatt beépült a szláv nyelvbe: Tarjánnak hívták.

A köznép jobb kezét szívére téve mélyen meghajolt, ahogy apa és fia ellovagolt előttük; még a papi öltözetet viselők is tisztelettel hajtottak fejet előttük. Igor ugyanis muzs volt – nemesember. Ha valaki meggyilkolta volna, negyven ezüst grivna vérdíjat kellett volna fizetnie, míg egy szabad földműves, egy szmerd megöléséért csupán 5 ezüst bírságot szabtak.

Még az uralkodó osztály elnevezése is különböző volt. A hercegek, illetve kíséretük néhány legelőkelőbb tagja gyakran viselt „királyi” nevet, mely a -szlav vagy a -mir szótaggal végződött (az előbbi jelentése „magasztalt”, az utóbbié „világ”). Például nagy Vlagyimir, s fia Jaroszlav. A nemesség körében gyakran használtak skandináv neveket is, még mindig elég gyakori volt például a Rjurik vagy az Oleg. Még Igor feleségét is, jóllehet szláv nemesi családhoz tartozott, Olgának nevezték, amely az északi Helga orosz megfelelője. Másrészt a földművesek egyszerű, ősi szláv nevet viseltek, mint amilyen az Ilja, Scsek vagy Mal.

Volt azonban a névadásnak egy olyan speciális formája, mely minden kétséget kizáróan kijelölte a nemességet. Míg egy paraszt lehetett egyszerű Ilja, addig a nemes a nevéhez hozzáillesztette a patronimikont, azaz az atyja nevéből képzett családnevet. A fiatal Ivánt tehát Igor fia Ivánnak, azaz Iván Igorjevicsnek hívták. A három fiú mindegyike „Igor fia”, azaz „Igorjevics” volt. Igor ugyanis nem csupán egyszerű nemesember volt, hanem a kijevi herceg druzsinájának megbecsült tagja.

Rusz földjének sok hercege volt. A nagy folyó vonalán fekvő minden egyes kereskedővárosnak volt egy patrónus hercege, s minden egyes herceg annak az Oleg nevű skandinávnak volt a leszármazottja, aki két évszázaddal ezelőtt elfoglalta Kijevet a kazároktól. Jelen pillanatban a hatalmas folyami kereskedőbirodalom legnagyobb városai az utolsó kijevi herceg, hatalmas Bölcs Jaroszlav fiainak kezében voltak. Jaroszlav fiai az örökség felosztását teljesen automatikus módon oldották meg – a legidősebb fiú kapta a legnagyobb várost, Kijevet, a többiek pedig életkor szerint egyre kisebb városokat, s közben engedelmességgel tartoztak a legidősebbnek. Mivel Igor ura volt jelenleg a legidősebb, azaz Kijev nagyfejedelme, tőle északra legidősebb öccse, Szvjatoszlav kezén volt Csernyigov, a fiatalabb, óvatos Vszevology pedig a déli Perejaszlav ura volt. Ha a testvérek közül valamelyik meghal, nem a fia, hanem a soron következő testvére lép az örökébe, így a fiatalabb testvérek a „csípésrend”, azaz a társadalmi hierarchia alapján lépnek tovább egy nagyobb városba.

Igor Kijev nagyfejedelmét szolgálta. Valójában ő szinte a belső tanácsba tartozott. Ivanuska bátyjai máris a külső druzsina tagjai voltak, jóllehet Borisz még csak apród volt; s Ivanuska beleremegett, ha arra gondolt, hamarosan követi őket.

– Leszállás! – Apja kurta felszólítása belevágott Ivanuska álmodozásába, s a fiú összerezzent. Még csak pár száz métert haladtak, ám Igor máris leugrott a nyeregből, s ahogy Ivanuska körülnézett, már látta, miért. Elérték a katedrálist. Felsóhajtott. Rettegett a székesegyháztól.

Bölcs Jaroszlav körülkerített citadellája sok szép épületet rejtett. A nemesek csinos faházai mellett kolostorok, templomok, iskolák és egy csodálatos, kőből épült kapubejárat – az Arany Kapu is itt volt. Ez a kapu különösen szép volt, mivel a tetejéről nyúlt az égbe az aranykupolás Angyali Üdvözlet temploma. Egész Ruszban nem volt azonban semmi, ami olyan csodálatos lett volna, mint az előttük emelkedő hatalmas katedrális. Akárcsak apja, Áldott Vlagyimir, aki a régi citadellában felépíttette a Tized Templomát, Jaroszlav is belekezdett saját hatalmas katedrálisának felépítésébe az új citadellán.

Szent Szófiának hívták: hogy is hívhatták volna másképp, mikor mindenki tudta, hogy a Keletrómai Birodalom legnagyobb temploma, a konstantinápolyi pátriárka székhelye ezt a szent nevet viselte! Szófia, a szent görög bölcs.

Jóllehet, ez az új, északi nemzet büszkén jelentette ki: „Mi vagyunk a ruszok”, civilizációjuk a görögökét másolta le. Főpapjaik többsége görög volt. Még az egyetlen szláv, a rusz egyházat egy évtizede megalapító hatalmas prédikátor, Hilarion is görög nevet vett fel. Mikor a nemes gyermekeket megkeresztelték, felvettek egy második keresztnevet is, mely kiegészítette azt a szláv vagy skandináv nevet, melyet többségük viselt. Ezért egy Jaroszlav vagy Borisz keresztény nevet is viselhetett, például Andrejt, Dimitrijt, Alekszandert vagy Konstantint. Ezen nevek mindegyike görög volt.

Milyen hatalmas volt a katedrális! Hosszú, vékony csíkokban lerakott vörös gránitból épült, melyet szinte ugyanolyan vastag rózsaszín cementréteggel rögzítettek. Masszív, elég szögletes, rózsaszín és vörös tömbökben emelkedett, szent erőd, melyet arra szántak, hogy minden emberrel megértesse az újonnan átvett keresztény isten erejét. Középpontja felett nagy, ellapított sisak alakú fényes kupola ült – akár a konstantinápolyi templomon –, melyet tizenkét kisebb torony csoportja vett körül.

– Az Urat és a tizenkét tanítványt jelképezik – mondta Igor a fiának. A katedrális építése kis híján befejeződött. Csak az egyik oldalon mutatta egy kisebb állványzat, hogy a külső lépcsőkön még dolgoznak. Ivanuska vacogva lépett be.

Ha a katedrális külseje úgy nézett ki, mint egy erőd, a magas, tágas, homályos belső terek hatalmas univerzumnak tűntek. A Római Birodalom templomainak stílusa szerint nyugatról kelet felé haladt öt hajóval – egy széles főhajó mentén mindkét oldalon két-két mellékhajó húzódott. Keleti végében öt félkör alakú szentély volt. Nyugati végében, magasan a padló felett emelkedtek azok a karzatok, ahol a hercegek és udvaroncaik imádkoztak a közrendűek felett. A templom középpontjában, a hatalmas kupola alatti nagy, tágas térben, a gyülekezet előtt, menny és föld találkozásánál álltak a papok pompázatos díszruháikban.

Azonban nem a magas kupola, nem is az öt hajó és nem a masszív oszlopok uralták a tátongó belsőt. Hanem a mozaikok.

Ezektől reszketett Ivanuska. A padlótól a magas mennyezetig beborították a falakat. A Szent Szűz kitárt karokkal, a keleti egyház imádkozó testtartásában; az egyházatyák, az angyali üdvözlet, az úrvacsora, ezek a fenséges és magasztos, kék, barna, vörös és zöld színekben pompázó alakok ragyogó aranyszínű háttérből pillantottak le a világra. Roppant nagy, sápadt, ovális arcukat fekete haj keretezte, s az aranyos környezetből komoran, személytelenül pillantott le óriási fekete szemük a múlandó világ kis embereire. Mind között pedig a legmagasabbról, a Pantokrátor, a világ teremtője nézett le a központi kupoláról, nagy, görög szeme látott mindent, és semmit sem látott – ismerte az összes embert, és mégis megismerhetetlen volt, minden földi bölcsesség fölött állt.

Menny és föld találkozott a templomban; gyertyák százai pislogtak a homályban; fent a falakon az aranymozaikok villogtak, nagy és rettentő fényük beragyogta a világ sötétségét.

Néhány pap énekelt.

„Goszpogyi pamiluj.” Uram irgalmazz. Szláv egyházi nyelven énekeltek – a beszélt nyelv nazális változatán, mely érthetetlen, ám misztikus hangzású volt.

Igor meggyújtott egy gyertyát, majd az egyik súlyos oszlopon lévő ikon előtt némán imádkozott, míg Ivanuska nézte.

Mindenki ismerte Áldott Vlagyimir megtérésének történetét: miképp küldött követeket a három nagy vallás – az iszlám, a judaizmus és a kereszténység – központjaiba, s miképp jelentették neki Konstantinápolyt megjárt követei, hogy a görögök keresztény templomában: „Nem tudtuk, hogy a mennyországban vagyunk-e vagy a földön.”

Az ilyen katedrálisok, mint a konstantinápolyi császáré – s most a kijevi nagyfejedelemé, aki lemásolta a bizánci példát –, láthatóvá tették a mennyet a földön, emlékeztették népüket, hogy uraik, akik felettük, a karzaton imádkoznak, az örökkévaló Istenség földi helytartói, kinek aranyországa köztük van, bár még megismerhetetlenül.

Igor, aki felerészben keleti volt, békére lelt abban, ahogy ezen az abszolút és megismerhetetlen tekintélyen elmélkedett. Ivanuska, aki felerészt szláv volt, ösztönösen visszariadt az ilyen istentől; ő lágyabb, kedvesebb istenség után sóvárgott. Ez volt az oka annak, hogy a nagy templomban úgy vacogott, mint aki fázik.

Boldog volt, mikor néhány perc múlva kiléptek innét, s továbblovagoltak a kolostor – a sorsa felé.

Végül ott álltak a kolostor kapujában.

A citadellától idáig vezető út olyan gyönyörűséges volt, hogy Ivanuskát egészen átjárta az öröm. Miután áthaladtak a városfalon kívül élő alacsonyabb rendű nép elszórt viskói között, az ösvény dél felé kanyarodott, Bresztovo kicsiny hegyfoka felé, ahol magának Szent Vlagyimirnek is volt egy nyári kastélya. Balra nézve a facsúcsok felett látszott a messze alant csillogó folyó, s azon is túl, a széles vízfolyam másik partján, a síkságon végtelen erdőségek nyúltak a távolba. A tölgy- és bükkerdők levelei úgy terültek el a táj felett, mint egy világoszöld ködfelhő a ragyogó kék ég alatt. Semmi sem zavarta meg a tavaszi reggel csendjében a madarak énekét, miközben Ivanuska boldogan lovagolt apja mögött a citadellától öt kilométerre délnyugatra fekvő kolostor felé, ahol a szerzetesek éltek.

Ivanuskának pedig még mindig nem volt semmi elképzelése arról, igazából mi keresnivalója van itt.

Igor mélyen gondolataiba merülve hallgatott. Helyesen cselekszik-e? Ez a reggeli expedíció még egy ilyen istenfélő és aszketikus bojár számára is rendkívüli lépés volt. Igornak ugyanis az volt az elképzelése, hogy Ivanuskát egyházi pályára adja.

Nehéz döntés volt. Normális esetben egyetlen bojár sem akarta, hogy a fiából szerzetes vagy akár pap legyen. A szegénységben eltöltött élet szégyenteljesnek tűnt; s azok a nemesi ivadékok, akik az egyházi pályát választották, szinte kivétel nélkül a családjuk akarata ellenére döntöttek így. Igaz, hogy egy Ivánhoz hasonló bojár minden egyes nap hosszú órákat tölthetett imádkozással; egy herceg szerzetesi tonzúrát borotváltathatott magának halálos ágyán; az azonban, hogy egy fiatal férfi elvonuljon a világtól, s szegénységet fogadjon – az már egészen más ügy volt.

A gondolat közvetlenül a vörös csillag megjelenése után fogalmazódott meg benne.

– Nem azt mondom, hogy Ivanuska bolond – mondta a feleségének –, de mégiscsak egy álmodozó. Az éjszaka rátaláltam, amint a csillagot bámulta. Ha nem hozom be, halálra fagyott volna. A fiúnak szerzetesnek kéne mennie. – Igor keményen dolgozott, hogy tanácsosként, lovagként és a druzsina tagjaként helytálljon: tudta, mivel jár mindez. – Nem hihetem, hogy Ivanuska boldogulni fog – vallotta be szomorúan.

– Túlságosan türelmetlen vagy vele – válaszolta Olga.

Türelmetlen volt? Talán. De miképp fogadhatná el egy apa annak a fiának a gyöngeségét, aki – bár ezt Igor soha nem ismerte volna el – a kedvence volt. Lényének mélyén egy halk hang azt mondta: „A fiú épp olyan, mint te, mint amilyen te lehettél volna.”

Így telt el egy hét, s mikor a fiú számára semmilyen lehetőség nem mutatkozott, azon tanakodott, talán, bár nem ez volt a vágya, Isten szemelte ki a fiút az ő szolgálatára. Így aztán, mivel ilyen volt a természete, elkezdte megtervezni ezt a nem kívánt végkifejletet.

Ennek a tervnek volt része a hosszú beszélgetése Lukács atyával, akivel bizalmasan megosztotta ezeket a gondolatait. Valójában kissé eltúlozta Ivanuska vallásos érdeklődését. Arra kérte az öreg szerzetest, hogy nézze meg az álmodozó fiút, s ha az elhivatottság legkisebb jelét is látja benne, akkor biztassa őt. Mivel, ha maga Lukács atya javasolja a belépést, akkor ez – gondolta – nagy hatással lesz a fiúra.

Csupán tegnap beszélt erről a feleségének, s mikor befejezte, Olga arca elfehéredett.

– Ne! Könyörgöm, ne taszítsd el a fiút!

– Hát persze, hogy nem teszem! – válaszolta. – Csak akkor megy a kolostorba, ha ő is akarja.

– De te erre akarod bátorítani.

– Csak megmutatom neki a kolostort.

Olga arca azonban feldúlt maradt. Ő is ismerte legkisebb fiát. Ki tudja, mi ragadja meg a fiú képzeletét? Könnyen a fejébe veheti, hogy szerzetes lesz. S akkor örökre elveszíti őt.

– Itt maradhat Kijevben – válaszolta Igor. Titokban, mivel becsvágyó volt, abban reménykedett, hogy a fiú idővel eljuthat a messzi Athos-hegységben lévő nagy görög kolostorok egyikébe – ez volt az útja, hogy valaki magasabb egyházi hivatalt érjen el. Még egy új Hilarion is válhat belőle. De ezt nem mondta el a feleségének.

– Soha többé nem látom.

– Minden fiúnak el kell hagyni az anyját – majd folytatta: – Emellett, ha ez Isten akarata, bele kell nyugodnunk. Ki tudja? Talán igazán megtalálja a boldogságot az egyházi életben. Talán boldogabb lesz, mint én. – Ez, jóllehet talán maga sem volt tudatában, legalább annyira volt igaz, mint amennyire tapintatlan. – Csak megmutatom neki a katedrálist és a kolostort – ígérte feleségének. – Lukács atya beszél vele. Ez minden.

S mi van a fiúval?

Reménykedjünk, hogy ahogy meglátja a kolostort, érdeklődés ébred benne. S akkor aztán megmondhatja Ivanuskának az igazat: soha nem viszi odáig, hogy bojár váljon belőle. Ez elkeseríti majd, ismerte be magának. De addigra már lesz alternatíva. S akkor majd meglátjuk, zárta le magában a témát.

Így történt, hogy aznap reggel Ivanuska a kolostorba érkezett.

Még soha nem volt ott azelőtt.

A hegyfok tetejére értek, majd továbbmentek mindaddig, amíg egy tisztás mellett egy méltóságteljes fakapuhoz nem értek. Egy fekete öltözetben lévő szerzetes meghajolt feléjük, amint átmentek, s Ivanuska az izgalomtól sápadtan nézett rá.

Nem volt túlságosan magával ragadó hely. Egy kis fakápolna állt egy csoport lakóház közepén, két alacsony pajtaszerű építménnyel, melyek közül az egyik az ebédlő volt, ahol a szerzetesek étkeztek, a másik pedig a kórház a betegek számára. Semmiben sem hasonlított a nagy katedrálishoz, és Ivanuska meglehetősen csalódott volt. Úgy érezte, valami szomorúság árad a helyből.

A reggeli harmat még mindig a sötét fakunyhókra tapadva csillogott, holott a nap már jócskán fenn járt az égen, mintha az épületek magukba szívták volna a hideg, nedves földet. A fák között sziklák magasodtak. A tisztáson itt-ott világosbarna agyagfoltok tűntek elő. Annak ellenére, hogy tavasz közepe volt, őszi hangulat uralkodott, mintha még mindig hullanának a fákról a levelek.

Alig tizenkét esztendeje történt, hogy Antal, a remete, a távoli Görögországban lévő Szent Athos-hegyről erre az elhagyatott helyre érkezett, és megtalálta a barlangokat. Hamarosan mások is csatlakoztak a Dnyeper fölötti barlangjában élő szent emberhez, és a – körülbelül egy tucat remetéből álló – kis közösség apró cellák és folyosók egész hálózatát vájta ki a föld alatt. Ezek a cellák most a lábuk alatt voltak. Ivanuskában furcsa érzést keltett, ha arra gondolt, hogy a szent emberek ott vannak lent, mint üregükben a nyulak, és semmi kétség, tudnak arról, hogy ő itt van, fönn.

Antal maga, tudta, külön él a közösségtől, saját barlangjában, csak időnként jelent meg egy-egy fontos alkalomkor, mint például akkor, amikor arra kérték Kijev hercegét, hogy adja a szerzeteseknek a hegyet, majd újra eltűnt. De úgy tartották, hogy szent szelleme ködfátyolként lebeg a hely fölött. Eközben a hűséges szerzetesek a kedves Theodóziusz vezetésével felépítették a kolostort a föld felett és a föld alatt egyaránt. Ezek közé a szent emberek közé tartozott Lukács atya is.

Ivanuska és apja leszálltak a lovukról. Egy szerzetes elvezette a lovakat; egy másik, miután rövid, suttogó beszélgetést folytattak, bement az egyik kis kunyhóba, és ott eltűnt.

– Ott lehet lemenni a barlangokba – magyarázta az apja.

Vártak. Jó néhány perc eltelt. Két idősebb és egy fiatal, húszas éveiben járó szerzetes lassan elsétált mellettük, bement a fakápolnába. Ivanuska látta, hogy az egyik idős szerzetes nagy, súlyos láncot viselt a nyaka körül, s úgy tűnt, nehezére esik a járás.

– Miért van rajta az a lánc? – kérdezte suttogva.

Apja úgy nézett rá, mintha valami ostobaságot kérdezett volna.

– Azért, hogy sanyargassa a testét – válaszolta röviden. – Közel van Istenhez – tette hozzá nyilvánvaló tisztelettel.

Ivanuska semmit nem válaszolt. Arcát gyenge, hideg fuvallat csapta meg.

Majd a szemben álló kunyhó ajtaja lassan kinyílt, és előtűnt egy szerzetes, aki nyitva tartotta az ajtót egy láthatatlan alak előtt. Ivanuska apja suttogását hallotta:

– Jön. – A lélegzetét is visszatartotta. Az ajtóban egy köpeny szárnyát pillantotta meg. Eljött az idő: itt jön a ragyogó alak, aki eldönti a sorsát.

Ekkor a kapuban kicsi, töpörödött öregember tűnt fel.

Ősz haját fésülte ugyan, az mégsem volt túlzottan tiszta; ahogy fekete csuhája sem, melyet penészfoltos bőröv fogott össze. Szakálla bozontos és gondozatlan volt. Lassan csoszogott feléjük, a fiatal szerzetes szorosan mögötte jött, mintha neki kéne elkapnia, ha megbotlik.

Lukács atya ráncos arca halottfehér volt. Ahogy lassan közeledett feléjük, ajka szétnyílt, mintha megmerevedett arcizmait készítené elő egy mosolyra, mivel tudta, át kell esnie rajta. Ivanuska látta, hogy sárga fogai közül sok hiányzik. Szeme – elképzelésével ellentétben – nem hasonlított a naphoz. Öreg volt, kissé csipás, s mintha enyhén bandzsa is lett volna. Úgy tűnt, az öregember főleg azzal törődik, hogy lyukas bőrcipőkbe bújtatott lábát bámulja mereven, melyből kikandikált szurtos lába. Volt azonban valami, ami a kinézeténél is rosszabb volt, s amelyre Ivanuska egyáltalán nem készült fel.

A szaga.

Azok, akik a föld alatt éltek, nemcsak halottfehér arcra, de rettenetes szagra is szert tettek; s ez a szag megelőzte Lukács atyát, ahogy a fiú felé tartott. Soha életében nem érzett semmi ehhez foghatót: képzeletében bizonytalan képek jelentek meg: nedves iszap, romlott hús és korhadó levelek.

És a szerzetes ott állt mellette.

– Ő Ivanuska – hallotta az apja hangját.

Ivanuska fejet hajtott.

Hát ez volt Lukács atya. Képtelen volt elhinni. Szeretett volna elrohanni. Hogy tudta az apja ilyen kegyetlenül becsapni? Csak azért imádkozott, nehogy hozzáérjen.

Mikor felpillantott, ráeszmélt, hogy apja és az öreg szerzetes halkan beszélgetnek. A szerzetes szeme, mely lenézett rá, kék volt, sokkal élesebb és áthatóbb, mint ahogy feltételezte. Időről időre ránézett a fiúra, mielőtt újra a földre meredt volna.

Apja és a szerzetes elég világias dolgokról beszélgettek tárgyilagos hangon – Tmutarakany kereskedelméről és politikájáról, a só áráról, illetve a citadella belsejében épült új Szent Dimitrij kolostorról. Ivanuska meglepettnek és elég tompának érezte magát. Így aztán menekülésre készen megfeszült, mikor Lukács atya váratlanul felé biccentett és megjegyezte:

– Hát ez lenne az a fiatal fiú, akiről beszéltél?

– Ő az.

– Iván – Lukács atya félig magában dörmögve megjegyezte –, nagyon keresztényi név egy fiatal fiú számára – bár közben halványan a fiúra mosolygott.

Igaz, hogy eleddig még kevés rusz vette fel a János szláv megfelelőjét, az Ivánt első névnek. Igaz, hogy Igor két nagyobbik fiának a szokott szláv neveket adta, s a keresztény változatot a keresztelőre tartalékolta, harmadik fiának valami okból csak egyetlen, keresztény nevet adott.

Ivanuska látta, hogy apja egy megnyugtatónak szánt, biztató mosolyt küld felé, de valójában csak azt árulta el, hogy Igor azon aggódik, vajon jó benyomást kelt-e a fia, s mint minden ilyen esetben, Ivanuska azonnal érezte, hogy valami összeszorítja a bensőjét, elméje pedig a zűrzavar tengerévé válik. A szerzetes következő kérdése betetőzte a folyamatot.

– Tetszik itt neked?

Mit mondhatna? Olyan feldúlt és kiábrándult volt, s úgy érezte, ez az egyenes kérdés minden nyomorúságát a felszínre hozza. Szemébe könnyek gyűltek, félig az apja ellen felgerjedt dühtől, félig a dermedt csalódottságtól, s anélkül, hogy felpillantott volna, kibökte az igazat:

– Nem.

Érezte, ahogy az apja megdermed a dühtől.

– Iván!

Felnézett Igor haragtól eltorzult arcába. A szerzetes azonban úgy tűnt, nem jött zavarba.

– Mit látsz itt? – kérdezte csendesen.

Ez a kérdés ismét csak meglepte. Olyan egyszerű volt, s mivel túlságosan felindult volt ahhoz, hogy gondolatait összeszedje, gondolkodás nélkül válaszolt:

– Korhadó leveleket.

Hallotta apja bőszült zihálását, majd meglepetten látta, hogy a szerzetes fehér, csontos kezét kinyújtja, s szelíden apja karjára teszi.

– Ne légy dühös – figyelmeztette lágyan Lukács atya. – A fiú csak az igazat mondta – felsóhajtott. – Túl fiatal még egy ilyen helyre.

– Vannak fiúk, akik eljönnek ide – hallotta az apja rosszkedvű válaszát.

A szerzetes bólintott, de szemmel látható érdeklődés nélkül.

– Vannak. – Majd visszafordult Ivanuskához.

Most mi lesz? Ivanuska el sem tudta képzelni. Azt legalábbis biztosan nem, ami bekövetkezett.

– Mondd hát, Iván, akarsz-e pap lenni?

Pap? Hogy gondolhatta ezt az öregember? Ő hős lesz, bojár. Az iszonyattól elnyílt szájjal meredt a szerzetesre.

Lukács atya kényszeredett mosollyal fordult Igorhoz:

– Biztos vagy ebben, barátom?

– Azt gondoltam, ez lenne a legjobb. – Igor haragosan és csalódottan vonta össze a szemöldökét.

Ivanuska az apjára nézett. Először alig értette, mit mondott, ám zavarodottságának ködén át is kezdte felismerni: az apja gondolta ki, hogy papnak kéne mennie, mivel úgy ítélte, nem méltó arra, hogy bojár legyen. S most, épp hogy átesve azon a csalódáson, hogy kiderült, a csodálatos Lukács atya semmi több, mint egy rongyos öregember, két gondolat fogalmazódott meg benne. Az apja elutasította és elárulta őt, soha egy szóval sem említette a tervét.

Lukács atya csuhája redői közül előhúzott egy könyvet, s felütötte.

– Ez Aranyszájú Szent János liturgiája – mondta. – El tudod olvasni? – Azzal rámutatott egy könyörgésre.

A fiú akadozva végigolvasta, s Lukács atya csendesen bólogatott. Aztán előhúzott egy másik könyvecskét, s azt is megmutatta Ivanuskának; ezt a könyvet azonban más betűkkel írták, s Ivanuska megrázta a fejét.

– Ezt a régi ábécé szerint írták, melyet az áldott Szent Cirill gondolt ki a szlávok számára – magyarázta a szerzetes. – Igaz, hogy néhány szerzetes még mindig ragaszkodik ehhez az ábécéhez, melyben vannak héber betűk is, ám manapság azt a főként görög betűkből álló ábécét használjuk, melyet Cirill utódai szerkesztettek, s melyet az emberek helytelenül cirillnek hívnak. Ha pap lennél, hasznos lenne, ha mindkettőt ismernéd.

Ivanuska lehajtotta a fejét, s nem válaszolt.

– Mi, itt a kolostorban – folytatta Lukács atya halkan – Theodóziusz apáturunk választotta szabályok szerint élünk. Ez nagyon bölcs szabály. Szerzeteseink idejük nagy részét imádkozással és énekléssel töltik a kápolnában, ugyanakkor más hasznos feladataik is vannak, például a betegápolás. Igaz, vannak közöttünk olyanok, akik szigorúbb fegyelem szerint élnek, s hosszabb időre elvonulnak celláikba vagy a barlangokba. Ám ez az ő egyéni választásuk.

– Szent választás – mondta Igor tiszteletteljesen.

Úgy tűnt, Lukács atyát hidegen hagyja ez a gondolat.

– De nem mindenki számára – felsóhajtott, bár ez szinte csak rövid szisszenésnek hangzott. Ivanuskának úgy tűnt, a szerzetes rövidebbeket lélegzik, mint a többi ember.

– A szerzetes élete folyamatos közeledés Isten felé – folytatta csendesen. Nehéz lett volna eldönteni, hogy ezt Igornak vagy a fiának címezte-e. – Eközben a test megfonnyad, de a lélek táplálkozik és növekszik az Istennel való bensőséges kapcsolatban. – Ivanuskát a szerzetes halk hangja a hulló falevelek zajára emlékeztette.

Aztán Lukács atya száraz, érdes hangon felköhögött. Ivanuska arra gondolt: olyan, mint egy földbe temetett mag.

– S ahogy a test meghal, a lélek élhet.

Ivanuska tudta, hogy a halálra való hosszú készülődés alatt egyes szerzetesek a cellájukban tartják a koporsójukat.

Észrevette, hogy Lukács atya tárgyilagosan figyeli, mennyire érti a szavait. Mégsem tudta elrejteni a csalódottságát, a vágyát, hogy elmeneküljön e kép elől, mely számára úgy tűnt, a halálé.

– Ez azonban nem halál – folytatta Lukács atya, mintha csak a fiú gondolataira válaszolna. – Mivel Krisztus győzedelmeskedett a halál felett. A fű elszárad, de az Úr szava nem. Ezért, bár halandó testben élünk, lelkünk szellemi világban él, alázatosan hódolva az Úr színe előtt. – Ha ezt a gondolatot arra szánta, hogy Ivanuskát megnyugtassa vele, akkor nem érte el a célját.

Régi elképzelés volt ez, a test sanyargatásának aszketikus ideálja. A keresztény Szíriában évszázadokon át gyakorolták a kizárólag ezt az egy célt szemük előtt tartó remeték. Ez nem volt az a kegyetlen fájdalomokozás, mint amelyet oly előszeretettel alkalmaztak a nyugati flagellánsok, az önostorozók; inkább a test éltető nedveinek lassú lecsapolása. A testet haszontalan porhüvellyé fokozták le, mely nem akadályozhatta a lelki életet, és Isten szolgálatát.

Még mindig rá figyelve folytatta:

– Ezek a szélsőségek csak néhányunknak valók. A szerzetesek többsége egyszerűbb életet él, melyet Isten, illetve felebarátainak szolgálatára szentel. Valójában Theodóziusz apát ezt a rendet pártfogolja.

Ivanuska azonban már túlságosan elcsüggedt ahhoz, hogy akár ebben a gondolatban is nyugalomra leljen.

– Szeretnéd Istent szolgálni? – kérdezte az öregember minden átmenet nélkül.

– Ó, igen. – Azonban majdnem sírva fakadt. Isten szolgálata eddig olyan izgalmas gondolat volt számára. Egyszerű szívével és egyszerű eszével mindig úgy látta magát Isten szolgálatában, amint a sztyeppe hullámzó füvén vágtat, s pogány lovasokkal csatázik.

Az öregember felmordult.

– A fiú még fiatal. Szereti a testét. – Nyugodtan, minden harag nélkül ejtette ki ezeket a szavakat, ám nyilvánvalóan ez volt végső ítélete. Hátat fordított Ivanuskának.

– Úgy gondolod, hogy nem lehet pap belőle? – kérdezte Igor szorongva.

– Isten minden embert a megfelelő időben érint meg. Nem tudhatjuk, hogy mi lesz belőlünk.

– Akkor hát nem lehet a papságra képezni őt? – próbálta Igor tisztázni a helyzetet.

Válasz helyett Lukács atya ismét Iván felé fordult, és kezét a fejére tette, egy olyan mozdulattal, amely lehet, hogy áldás volt, de az is lehet, hogy nem.

– Látom, hogy utazásra indulsz – mondta –, melyről visszatérsz – azzal ismét elfordult.

Egy utazás? Ivanuska fejében száguldani kezdtek a gondolatok. Lehet, hogy a tervéről van szó, hogy elmegy a nagy Don folyóhoz? Csakis arról. És semmit nem mondott arról, hogy ő pap lehetne. Legalább van még remény.

Eközben az öreg szerzetes meglehetősen szigorúan nézett Igorra.

– Túl sokat böjtölsz – mondta hirtelen.

– A böjtölés megengedett, nem? – kérdezte Igor meglepve.

– A böjt olyan adó, melyet Istennek fizetünk. Az adó pedig nem több egy tizednél. Korlátoznod kéne a böjtöléseidet. Túlságosan szigorú vagy magadhoz.

– És az imáim?

Ivanuska tudta, hogy az apja hosszasan imádkozik hajnalban, majd aztán ismét, háromszor-négyszer a nap folyamán.

– Imádkozz annyit, amennyi jólesik, amennyiben nem hanyagolod el az ügyeid intézését – felelte a szerzetes élesen. Egy pillanatra megállt, aztán így folytatta: – Tudod, ez a böjtölés a latin nyugatról jött be hozzánk Morvaországon keresztül. Én nem tartozom azok közé, akik elítélik a nyugatot, de világi személyek esetében a túl sok böjt ostobaság. Ha ezt akarod tenni, csatlakozz a római katolikusokhoz, s valld az ő hitüket – tette hozzá halvány mosoly kíséretében.

Több mint egy évtizede annak, hogy a keleti és a nyugati keresztény egyház gyakorlatilag kettészakadt Konstantinápoly és Róma között. A nézeteltérés lényege abban rejlett, miképp szólítsák meg Istent és a Szentháromságot a Crédóban, bár a szakadás hátterében bizonyos stílusbéli és teológiai különbségek is húzódtak. A pápa kijelentette, hogy ő a legfőbb tekintély. A keleti egyház nem értett ezzel egyet. Ám a szakadék akkoriban még nem volt mély.

A szerzetes csipkelődése csak arra volt hivatott, hogy emlékeztesse Igort, szellemi atyjának engedelmességgel tartozik.

– Úgy teszek, ahogy mondod – válaszolta a nemes. – Ami a fiút illeti, ha nem lehet pap, akkor mi legyen?

Lukács atya rá sem pillantott Ivanuskára.

– Isten tudja – válaszolta.

1067

Az arany Kijev. Rusz földjén csupán egyetlen gond volt. Mégpedig az, hogy vezetői olyan politikai rendszert alkottak, mely nem volt – és nem is lehetett – működőképes. A probléma gyökere az örökösödési rendszerben rejlett.

Mikor a királyi törzs elhatározta, hogy a városok nem apáról fiúra, hanem testvérről testvérre szállnak, még nem látták a következményeket, melyek rettenetesek voltak.

A legelején, amikor a herceg irányított egy várost, még elküldhette fiait, hogy a területen lévő kisebb városokat vezessék. Ám amikor meghalt, a városokat át kellett adni a soron következő hercegnek, esetleg minden kártérítés nélkül. Még rosszabb volt, ha egy hercegi testvér halt meg még azelőtt, hogy megkapta volna valamelyik várost. Ilyen esetben gyermekei teljesen kiestek a hosszú örökösödési láncból. Sok herceg maradt föld és kilátások nélkül, s ezeket a politikai árvákat ugyanazon a néven ismerték, mint amelyet a rusz társadalom egyéb kisemmizett vagy alávetett tagjai kaptak: ők voltak az izgojok.

S ha a testvérek közti öröklés izgojokat nem is, groteszk helyzeteket akkor is teremtett.

Rusz hercegei gyakran hosszú életűek voltak, számos fiút nemzettek. Mi történt akkor, ha a legidősebb fiúnak születtek gyermekei, akik már teljesen felnőtt lovagok és államférfiak voltak, amikor a fiatalabb testvér – a nagybátyjuk – még csak kisfiú volt? Át kellett adniuk a hatalmat a gyermek-nagybácsinak. Nem csoda, ha ez nem tetszett nekik.

Valójában, ahogy a generációk követték egymást, már az is egyre nehezebbé vált, hogy kiszámítsák, kinek mihez van joga, hát még az, hogy beleegyezésre bírják a feleket. Így a Kijevi Rusz vezető családja generációkon át ideiglenes megoldásokon törte a fejét egy olyan rendszeren belül, mely eleve működésképtelen volt. Soha nem oldották meg a problémát.

Az arany Kijev. Ivanuska újabban úgy látta, hogy az éles, fenyegető fény veszélyezteti az aranyvárost. Árulás volt a levegőben. Most pedig, egy évvel feltűnése után, a tél utolsó napjaiban világossá vált a Rusz földjén megjelent rettentő égi tünemény jelentése.

Ivanuska életében először féltette az apját.

Rusz földjének hercegei közül Polock hercege volt a legerősebb. Az emberek farkasembernek hívták. Biztos, hogy borzasztó látványt nyújtott.

– Úgy született, hogy a magzatburok a fejére szorult – mesélte Ivanuska anyja –, s a mai napig rajta van.

– És tényleg olyan gonosz? – kérdezte Ivanuska az anyját.

– Mint Baba Jaga, a boszorkány – válaszolta.

Polock hercegének lázadása tipikus családi perpatvar volt. Bár Áldott Vlagyimir unokája nem volt földtelen izgoj, ám kiesett az öröklés fővonalából: igaz, hogy az övé volt a nyugaton, Lengyelország felé fekvő Polock városa, azonban soha nem örökölhette meg Kijevet, Novgorodot, Csernyigovot vagy Rusz földjének bármely nagyobb városát.

Egy ideig, míg más, kevésbé fontos izgoj hercegek az isten háta mögötti vidékeken szítottak politikai viszályokat, ő nyugton maradt. Majd a tél végén hirtelen betört északra, Novgorod hatalmas városába. S mikor a hó vastagon fedte a tájat, Igor két idősebb fiával együtt északra lovagolt Kijev hercegével, s annak testvéreivel.

Bárcsak Ivanuska is vele lovagolhatott volna. A kolostorbéli beszélgetést nyomorúságos év követte. A kun portyák miatt Zidovin, a kazár elhalasztotta a karaván indítását. Igor többször is megpróbálta őt elhelyezni valamelyik hercegi udvarban – sikertelenül. Nemegyszer kérdezte tőle az apja, volna-e kedve újra meglátogatni a kolostort; ő azonban minden egyes alkalommal lehorgasztotta a fejét, Igor pedig megvonta a vállát és elfordult tőle. Most pedig apja és bátyjai farkasemberre vadásznak.

– Apa megöli őt – kiáltotta Ivanuska, ahogy elmentek. A szíve mélyén azonban nem volt ilyen biztos ebben. Eltelt három hét. Hallották, hogy a lázadó nyugati város, Minszk elesett, s a seregek észak felé fordultak. Azután csend.

Majd az egyik márciusi délután, mikor még hó borította a tájat, Ivanuska egy ló dobogását és csörtetését hallotta, amint belép az udvarba; kirohant, s egy magas, rideg alakot látott leugrani a nyeregből.

Bátyja, Szvjatopolk érkezett meg. Milyen jóképű és bátor, mennyire hasonlít az apjára. Ivanuskára nézett.

– Győztünk – mondta szárazon. – Apa Borisszal jön vissza. Előreküldött, hogy szóljak anyának.

– És a farkasember?

– Vesztett és elmenekült. Vége van.

– Mi történt Minszkben?

Szvjatopolk mosolygott. Miért tűnt az arca még keserűbbnek, mikor mosolygott; s miért csak akkor mosolygott, ha olyan alkalmakról beszélt, mikor valakit bántalom ért?

– Minden férfit lemészároltunk, a nőket és gyermekeket eladtuk rabszolgának – röviden felnevetett. – Olyan sok rabszolga volt, hogy az árak koponyánként fél drinyára estek le.

Ivanuska követte őt a házba. A bejáratnál Szvjatopolk megtorpant, és félig felé fordulva mondta:

– Jut eszembe, van egy jó hírem számodra. – A szavakat csak úgy mellékesen vetette oda.

– Számomra? – Ivanuska agya lázasan járt. Mit lehet az?

– Isten tudja, miért – jegyezte meg Szvjatopolk. – Semmit sem tettél érte, hogy kiérdemeld. – Vidáman mondta mindezt, de Ivanuska tudta, hogy komolyan gondolja.

– Mi az? Mondd meg, hogy mi az!

– Apánk majd elmondja. – Úgy tűnt, Szvjatopolk nem örült különösebben a jó hírnek, bármi is volt az. Egy félmosollyal a szája sarkában elfordult tőle. – Ki kell bírnod, amíg meg nem jön, nemdebár? – mondta, s belépett a házba.

Ivanuska hallotta, hogy az anyja felsikolt az örömtől. Tudta, hogy anyja szereti Szvjatopolkot, mivel annyira hasonlít az apjához.

A hír, melyet apja másnap meghozott, olyan csodálatos volt, hogy alig akarta elhinni.

Kijev hercegének öccse, Vszevology herceg irányította a déli határon fekvő Perejaszlav városát. Perejaszlav mintegy kilencven kilométerre feküdt folyásirányban a fővárostól, s gyönyörű város volt. Vszevology olyan házasságot kötött, mellyel lenyűgözte Rusz nemeseit, mivel felesége egyenesen a konstantinápolyi királyi ház, a Monomakh nemzetség hercegnői sarja volt. Fia, Vlagyimir csak egy évvel volt idősebb Ivanuskánál.

– Még elő kell készítenünk a két fiú találkozását – magyarázta Igor büszkén a feleségének –, de Vszevologgyal összebarátkoztam a táborban, s ő elvben beleegyezett… elvben – hangsúlyozta többször is, miközben Ivanuskára nézett –, hogy Iván apródként csatlakozhat a fiatal Vlagyimirhez.

– Ez nagyszerű lehetőség, ugye tudod – mondta anyja Ivanuskának. – Azt mondják, Vlagyimir tehetséges, és nagy jövő áll előtte. Közeli társa leszel, s még te is nagyon fiatal vagy… – olyan mozdulatot tett karjával, hogy az egyszerre sugallta Kijev kincsesházát és Konstantinápoly birodalmi városát.

Ivanuska magán kívül volt.

– Mikor? Mikor? – csak ezt tudta kérdezgetni.

– Karácsonykor viszlek Perejaszlavba – mondta Igor. – Addigra jobban fel kell készülnöd. – S ezzel elbocsátotta.

– Mégis szomorú vagyok, hogy Ivanuska elmegy – vallotta be utólag az édesanyja. – Hiányozni fog nekem.

– Asszonyi locsogás – válaszolt Igor hűvösen, mivel vonakodott elismerni, hogy ő is hasonlóképp érez.

Ez nem sokkal azután volt, hogy az istállóban kisebb összetűzés alakult ki, mely biztosan megrázta volna Igort és a feleségét – ha tudtak volna róla.

A három testvér együtt volt. Borisz szélesen vigyorogva barátságosan hátba vágta az öccsét úgy, hogy az elnyúlt a földön; majd adott neki egy egész ezüst grivnát szerencsepénznek, aztán ellovagolt a podolba. Ivanuska és Szvjatopolk egyedül maradtak.

– Na, testvér, megmondtam, hogy jó hírt kapsz – mondta Szvjatopolk halkan, miközben gyönyörködve nézte a lovát.

– Igen. – Ivanuskának azonban az a kényelmetlen érzése támadt, hogy bátyja tartogat még valami rosszat számára.

– Voltaképpen azt kéne mondanom, hogy valószínűleg jobban jártál, mint Borisz vagy én – tette hozzá Szvjatopolk elgondolkozva.

– Ó, tényleg így gondolod? – Arra már rájött, hogy kiváló lehetősége adódott, de ily módon soha nem gondolt rá.

– Ó – utánozta Szvjatopolk, anélkül, hogy odafordult volna –, tényleg így gondolod?

Ivanuska zavartan figyelte, próbált rájönni, mi következik. Szvjatopolk hirtelen felé fordult. Sötét szeme tele volt gyűlölettel, mégis megvetően nézett.

– Semmit sem tettél, hogy kiérdemeld. Az lett volna a dolgod, hogy belépj az egyházba.

– De ez apa…

– Igen, ez apa. De ne gondold, hogy lóvá tehetsz. Most már látom, milyen vagy valójában, kicsi fiú. Becsvágyó vagy. Jobb akarsz lenni nálunk. Csakis magadra gondolsz az álmodozó álarcod alatt.

Ivanuska úgy megdöbbent a váratlan támadástól, hogy nem is tudta, mit válaszoljon. Becsvágyó lenne? Ez soha nem jutott az eszébe… Zavartan meredt Szvjatopolkra.

– Igen – folytatta a bátyja kegyetlenül. – Fáj az igazság, ugye? Hát miért nem vallod be, mint a többiek? Hacsak nem vagy rosszabb nálunk is. Nagy cselszövő vagy te, kicsi Iván, egy kis vipera. – Az utolsó szót úgy sziszegte felé, hogy ez Ivanuskát szinte ökölcsapásként érte. Szvjatopolk már lendületbe jött. – Semmi kétségem afelől, hogy apa halálát kívánod – tette hozzá.

Mit akar ezzel mondani? Ivanuskának elképzelése sem volt.

– Mit gondolsz, mibe került volna apának, ha pap leszel? – világosította fel Szvjatopolk. – Egy kevés adomány a kolostornak és kész. De most az új állásod azt jelenti, hogy egy nap rád is akkora örökség száll, mint ránk. Tehát engem is megrövidítesz.

Ivanuska bíborvörös lett. Kibuggyantak a könnyei.

– Nem akarom, hogy apa meghaljon. Tiéd lehet az én részem is. Vidd az egészet.

– Ó, nagyon jó – gúnyolódott a bátyja. – És milyen könnyű kijelenteni. Hát persze, hogy most, mikor megmenekültél a kolostortól, ezt mondod. De majd meglátjuk.

Ivanuska zokogásban tört ki. Szvjatopolk figyelte.

És ez még csak a kezdete volt Ivanuska szenvedéseinek.

1068

Ivanuska nem engedelmeskedett az apjának. De akkoriban amúgy is efféle elképesztő dolgok történtek a városban.

A fiúnak úgy tűnt, hogy a gonosz csillag hatása két éve folyamatosan tart. S voltak olyan dolgok, melyeket még így is nehéz volt megérteni.

Nem vitték el, hogy találkozzon Vlagyimir herceggel. Az ok, mint mondották, az volt, hogy a fiú édesanyja, a görög hercegnő meghalt.

– Vlagyimir és az apja gyászolják őt – mondta neki Igor. – Nem alkalmas az idő. Jövőre azonban jobbra fordulnak a dolgok. – Hogy történhetett akkor, hogy mielőtt még letelt volna a gyászév, Vlagyimir apja újabb feleséget vitt a házhoz – egy kun hercegnőt?

– Politika – magyarázta Igor. – A lány apja hatalmas kun főnök, a herceg pedig szeretné megvédeni Perejaszlavot a sztyeppéről érkező támadásoktól. – Csak egy hónap telt el azonban, a kun lovasok pedig megérkeztek, s nagyobb erőkkel dúlták végig Rusz földjét, mint eddig bármikor.

És még mindig nem érkezett a látogatásról semmiféle üzenet Vlagyimir apjától. Úgy tűnt, a herceg megfeledkezett az ígéretéről, s Ivanuska haszontalanul tengette napjait Kijevben.

Talán bátyja, Szvjatopolk igazat szólt, mikor egy hideg tavaszi reggelen a fülébe sziszegte:

– Ugye tudod, hogy soha nem leszel Vlagyimir apródja? A fülébe jutott, milyen hasznavehetetlen alak vagy. – S mikor ő fennhangon találgatni kezdte, kitől hallhatott volna ilyesmit, Szvjatopolk elmosolyodott és azt súgta neki: – Talán tőlem.

Aztán ott volt Polock hercegének ügye is. Bukása után Kijev nagyfejedelme és a testvérei menlevelet ígértek a farkasembernek egy családi találkozó erejéig. Aztán gyalázatos módon tőrbe csalták, s börtönbe vetették Kijevben, ahol jelenleg is fogva tartják. Amikor azonban Ivanuska megkérdezte az apjától, hogy az ilyen árulás nem bűn-e, Igor csak annyit mondott neki mogorván, hogy „néha muszáj hazudni”. Ivanuska még mindig teljesen meg volt zavarodva mindettől.

Végül pedig, mindannyiuk életét fenyegetve jöttek a kunok. Kevesebb, mint egy héttel ezelőtt, az éj leple alatt a rusz férfiak kilovagoltak, hogy a sztyeppei hódítókra döntő csapást mérjenek Perejaszlav mellett. És vesztettek. Apja és a hercegek szégyenszemre visszamenekültek Kijevbe, s a citadellában lévő kőfalú palota megerősített biztonságába húzódtak vissza. S ami a legrosszabb, valami furcsa letargia ülte meg a druzsina tagjait. Ivanuska mindennap várta, hogy apja és a bojárok újra előretörnek. De semmi sem történt. Az csak nem lehet, hogy félnek? Az csak nem lehet, hogy a népet kiszolgáltatják a hódítók kényének-kedvének, miközben ők a magas falak mögött csücsülnek biztonságban? Bizonyára, gondolta a fiú, a gonosz csillag babonázta meg őket.

S most, ezen a fényes szeptemberi reggelen, az egész városon nagy zűrzavar lett úrrá. Rémült hírnökök érkeztek vágtatva a hírrel, hogy a kunok közelednek. A podolban, a citadellán kívül a városi gyűlés, a híres vecse gyülekezett. Az összes ember ott volt.

És zendülésről beszéltek.

Ez volt az oka annak, hogy ezen a reggelen Ivanuska ahelyett, hogy a családjával maradt volna a hercegi palota magas téglafalai között, kisurrant, s a régi és új citadellát összekötő vízmosás fölötti hídon áthaladva elment a Szent Szófia székesegyház mellett, a  podol kapui felé tartva.

Az új citadella hátborzongatóan csendes volt. A nemesek házai elhagyatottan álltak: apja házában még a lovakat és a lovászokat sem hagyták ott. Néhány asszony és gyerek, meg a kisegítő pap volt csak az utcákon, s úgy tűnt, az egész férfi lakosság elment a külvárosban tartott vecsére.

Ivanuska hallott már a vecséről. Még maga Kijev hercege is tartott tőle. Általában, természetesen, békésen zajlott, s a vezető kereskedők tartották. De ha krízis volt, a város összes szabad polgárának joga volt hozzá, hogy részt vegyen benne és szavazzon.

– S amikor a vecse lázad, az borzalmas – mondta Igor a fiának. – Még a hercegek és a druzsina sem tudja őket kordában tartani.

– S az emberek most dühösek? – kérdezte Ivanuska.

– Magukon kívül vannak. Nem szabad kimenned.

Ahogy áthaladt a citadellán, Ivanuska olyan izgatott volt, hogy majdnem elfelejtkezett arról, hogy megszegte apja tilalmát. Átsietett a kapun a piactérre.

Tele volt emberekkel. Még soha nem látott ennyi embert egy rakáson. Még a környező városokból is eljöttek – kereskedők, kézművesek, az orosz városállamok szabad kereskedői és munkásai – több ezren. A tér mindegyik sarkán egy templom állott: az egyik zömök téglaépület, bizánci stílusú, lapos központi kupolával. A másik kis faépítmény magas nyeregtetővel és kis nyolcszögletű toronnyal a közepén. Úgy tűnt, mintha az eseményeket figyelnék, hitbéli megerősítést adva nekik. Középen faemelvény állt, minden szem arra szegeződött. Hatalmas, barna szakállú, piros kaftános kereskedő állt rajta. A kezében egy pálca volt, s mint egy rémisztő ótestamentumi próféta, a hatalmasokat szidta.

– Miért van itt ez a herceg Kijevben? – ordította. – Miért uralkodik a családja más városokban? – Szünetet tartott, amíg a tömegre várakozásteljes csend nem ült. – Azért vannak itt, mert az őseiket meghívtuk magunkhoz. – Ráütött pálcájára. – A varégok azért jöttek ide hozzánk, szlávokhoz északról, mert mi behívtuk őket!

A történelem ilyen átírása, mely generációról generációra kapott lábra, mindkét oldalnak megfelelt – az északiaknak azért, mert jogosulttá tette eredetileg jogbitorló uralmukat, szláv alattvalóiknak pedig azért, mert megmentette becsületüket.

– Miért hívtuk be őket? – Haragosan pillantott egyik oldalról a másikra, mintha magukkal a templomokkal dacolna, ha azok félbe kívánnák szakítani. – Azért, hogy harcoljanak értünk. Hogy megvédjék városainkat. Ezért vannak itt!

Ebben volt valami igazság. A hercegek és az általuk kormányzott városok viszonya még most is ellentmondásos volt; a herceg védte a várost, de az nem volt jobban a tulajdona, mint a föld, melynek nagy része még mindig szabad parasztokhoz és közösségekhez tartozott. Tudvalevő volt, hogy Novgorod nagy északi városában a nép vecséje hercegeket buktatott meg, és soha nem engedte választott védelmezőjének, sem druzsinájának, hogy az uradalomban földet birtokoljanak. Így aztán Ivanuska nem csodálkozott a kereskedő szavain, sőt inkább elpirult a büszkeségtől, amikor azt hallotta, hogy apját és a hozzá hasonló embereket Rusz védelmezőinek nevezték.

– De nem védtek meg minket! – üvöltött a kereskedő. – Elbuktak! A kunok letarolják földjeinket, a herceg és hadvezérei pedig semmit sem tesznek!

– Mit tegyünk akkor? – kiabálta be több hang is.

– Találjunk új hadvezért – kiabálta egy másik.

– Találjunk új herceget – üvöltötte egy harmadik.

Ivanuska levegő után kapkodott. Kijev hercegéről beszélnek! Az ötlet azonban, úgy tűnt, tetszik a tömegnek.

– Ki legyen az? – követelték kórusban.

És ekkor a termetes kereskedő az emelvényen újra meglengette pálcáját:

– Ezek a bajok árulással kezdődtek – üvöltötte. – Árulással, amikor Jaroszlav fiai megszegték szavukat és Polock hercegét börtönbe zárták. – A citadella felé mutatott. – Egy ártatlan herceg ül ott börtönben.

Nem kellett folytatnia. Még Ivanuska számára is nyilvánvaló volt, hogy a tömegből sokakat felkészítettek erre a pillanatra.

– Polock! – üvöltötte a tömeg. – Polock hercege kell nekünk.

Ivanuska később sem tudta soha megmondani, hogy ezután pontosan mi történt. Csak annyit tudott, hogy egy perccel később a tömeg, mintha csak saját akaratát követné, a citadellába nyomult; őt pedig vitte magával. A Szent Szófia székesegyház előtt az emberfolyam kétfelé oszlott. Az egyik fele bal felé lekanyarodott a katedrális mellett álló zömök téglaépület felé, ahol a furcsa herceget tartották, kinek magzatburok takarta arcát. A másik átzúdult a keskeny hídon a palota felé.

Ideje, hogy visszatérjen a családjához. Figyelmeztetnie kell őket a veszélyre. Megpróbált előrejutni a tömegben, miközben a tömeg a keskeny hídon át az öreg citadellába nyomult, de hamarosan rájött, hogy már elkésett.

Az azonban fel sem ötlött benne, hogy képtelen lesz visszajutni az épületbe. Egy perc múlva, mikor a magas, vastag falú hercegi palota előtti téren találta magát, rájött, milyen lehetetlen helyzetbe került. Bal oldalon magas fal emelkedett; jobbra széles lépcső vezetett egy nagy tölgyfa ajtóhoz, amelyet most elbarikádoztak. Az ablakok vonala körülbelül hat méter magasban húzódott, elérhetetlenül. Előtte a téglapalota egy sor toronyból és keskeny ablakból állt, melyek magasan a tömeg felett helyezkedtek el. A lenti két ajtó be volt lakatolva, és el volt reteszelve. Még ha át is tudta volna verekedni magát a tömegen, kizárták.

A tömeg szitkozódott.

– Árulók! Gyáva férgek! A kunoknak vetünk benneteket!

A palota magas, vörös fala azonban üres közönnyel meredt le rájuk.

Percek teltek el. A közelben megkondult egy harang, szerzeteseket hívott misére. Ivanuska balra nézett, ahol a régi templom aranykupolái csillogtak. A tömeg azonban csak egy pillanatra hagyta abba az ordítozást.

Ekkor történt, hogy Ivanuska, magasan fent, egy kis ablakban nagy, vörös arcot pillantott meg, amint lefelé nézett a tömegre – egy arcot, amelyről rögtön tudta, hogy magához Kijev hercegéhez, Izsaszlavhoz tartozik. A tömeg szintén észrevette. Óriási felzúdulás következett, és a tömeg meglódult. Ekkor az arc eltűnt.

Hirtelen eszébe jutott Ivanuskának, hogy ha a tömeg rájönne, ki ő – hogy Izsaszlav egyik bojárjának a fia –, akkor ő maga is veszélybe kerülne. Be kell jutnom, gondolta. Csak egyetlen másik ajtó vezetett még a palotába: egy udvaron keresztül, mely a palota mögött terült el. Ez azt jelentette, hogy az egész épületegyüttest meg kell kerülnie egy mellékutcán, így juthat el a kapuhoz. Megfordult és elkezdett hátrafelé nyomulni. De nehéz volt. A sűrű tömeg ide-oda hömpölygött, s ha megpróbált áttörni az emberek között, leverték a lábáról, így jó néhány perc múlva is csak pár métert haladt előre.

Még mindig messze volt a tértől, amikor a tömegből valahonnan moraj indult el, amely általános hangzavarrá vált, s végül ordításban tört ki:

– Elmentek! Elmenekültek!

Megdöbbenéssel figyelte, amint egy ember a többiek hátán mászva, eljutott az egyik ablakig, majd eltűnt szem elől. Egy perccel később az egyik ajtó kinyílt, s a tömeg, mivel nem ütközött ellenállásba, betódult.

A herceg és a druzsina elhagyták a palotát. Azon az udvaron keresztül menekülhettek el, ahol ő maga be kívánt jutni. Csak bámult, megdermedve. Ebben az esetben az ő családja is el kellett hogy menjen. Őt pedig itthagyták!

A tömeg most előretört, befelé az üres épületbe. Alakok kezdtek feltünedezni az ablakokban. Hirtelen egy arany villanást látott. Valaki egy gobelint dobott le barátjának a tömegbe; egy pillanattal később egy cobolykabát következett; s elszörnyedve jött rá, hogy az emberek kifosztják a herceg palotáját!

Ivanuska megfordult. Fogalma sem volt, hogy mit csináljon, azt azonban tudta, hogy valahogyan ki kell jutnia a térről. Talán a lenti erdőkben valahol rálel az övéire. Miközben a tömeg a palota felé nyomult, az egyik oldalon sikerült egy kiskaput találnia, ahol kijutott. Egy pillanattal később már egy félig elhagyott utcán volt.

– Iván! Iván Igorjevics! – Megfordult. Apja egyik lovászát pillantotta meg, amint feléje futott. – Az apja küldött, hogy megkeressem. Jöjjön!

Ivanuska még soha életében nem örült ennyire senkinek.

– Utánuk lovagolhatunk? – kiáltotta reménykedve.

– Lehetetlen. Elmentek, mindannyian. Az utakat eltorlaszolták.

Ebben a pillanatban, szinte szavainak megerősítéseként egy csoport ember jött futva az utcán.

– Polock hercege szabad! – kiáltották. – Itt jön!

Valóban, ahogy Ivanuska végignézett az utcán, egy tucat lovast látott feléjük vágtatva. Közöttük, összetéveszthetetlenül, ott volt a rettenetes figura – a farkasember.

Az átlagosnál magasabb termetű volt, s egy fekete paripán lovagolt. Nehéz lett volna megmondani, milyen ruha van rajta, mivel egy hosszú, barna – elég piszkosnak látszó – köpönyegbe burkolózott. Nagy, széles pofacsontú arcából sugárzott az erő. Ivanuska tekintete azonban a lovas szemére szegeződött.

Az egyik szemét valóban bőrlebeny fedte, ám egyáltalán nem keltett olyan szörnyű hatást, mint ahogy Ivanuska várta. Az arca nem úgy nézett ki, mintha eltorzult vagy megégett volna; épp ellenkezőleg, az egyik oldala furcsán mozdulatlan volt, olyasféle üres közöny ült rajta, mely néha a vakok arcán látható. Ám arcának másik fele élő, intelligens, törekvő volt, átható kék szeme mindent észrevett.

Lenyűgöző arc volt, félig jóképű, félig tragikus. Iván hirtelen észrevette, hogy a herceg jó szeme őt nézi.

– Gyorsan, erre. – A lovász sürgetően húzta félre. – Nem szabad, hogy megtudja, ki vagy.

Ivanuska hagyta magát elvonszolni. A félszemű herceg és kísérete elcsattogott mellettük. Ahogy a farkasember elment, Ivanuskának az a különös érzése támadt, hogy a herceg, mintha valami mágikus erővel rendelkező lény lenne, észrevette és fel is ismerte őt.

– Hová megyünk? – kérdezte.

– Meglátja. – Aztán a lovász sietősen a podol felé vezette.

Zidovin, a kazár háza – bár nem olyan nagy, mint Igoré – masszív faépítmény volt, meredeken lejtő fatetővel, homlokzati részén két nagy szobával, hátul pedig udvarral. Közvetlenül a Kazár Kapu külső oldalán, Jaroszlavl citadellájának fala mellett épült.

– Néhány nap múlva itt fognak keresni – magyarázta a lovász. – Addig maradsz, amíg biztonságosan ki nem tudnak csempészni a városból.

Máris csoportba verődött emberek kutattak az elmenekült druzsina családtagjai után.

– Mit tesznek velem, ha megtalálnak? – kérdezte Ivanuska.

– Bezárják.

– Semmi rosszabbat?

Az inas különös tekintetet vetett rá.

– Soha az életben ne kerüljön tömlöcbe – mondta lassan. – Ha egyszer bebörtönzik… – olyan mozdulatot tett, mintha egy kulcsot dobna el. – De ne aggódjon – tette hozzá sokkal vidámabban – Zidovin vigyáz majd magára. – A következő pillanatban már el is tűnt.

Ivanuska élvezte a kazár családjában töltött időt. Zidovin felesége sötét, zömök asszony volt, szinte ugyanolyan robusztus, mint a férje. Négy gyermekük volt, fiatalabbak nála, és Ivanuska a nap legnagyobb részét azzal töltötte, hogy velük játszott a házban.

– Nem biztonságos az utcára menned – figyelmeztette a kazár.

Ivanuska időnként meséket mondott a gyerekeknek. Egyszer pedig, a kazár szórakoztatására, a gyerekek segítettek Ivanuskának elolvasni egy ótestamentumi történetet héberül, aztán Ivanuska úgy tett, mintha lefordítaná, mivel ismerte kívülről – szlávul.

A válság a harmadik napon tört ki. Már kora reggel elkezdődött, mikor Zidovin hazasietett, s bejelentette a családnak:

– Kijev hercege Lengyelországba ment. A királytól kér segítséget.

Ivanuska meglepetten pillantott fel:

– Ez azt jelenti, hogy az apám is Lengyelországba ment?

– Azt gondolom, igen.

Ivanuska hallgatott. Lengyelország messze nyugaton van. Vajon a családja tényleg eltűnik abban a távoli országban? Hirtelen nagyon elhagyatottnak érezte magát.

– Gondolod, hogy a lengyelek betörnek ide? – kérdezte Zidovin felesége gondterhelten.

– Talán – a kazár elfintorodott. – Tudod, a lengyel király és Izsaszlav unokatestvérek. – Aztán szeme Ivanuskára tévedt. – Van más baj is. – Szünetet tartott. – Az emberek azt suttogják, hogy a kazár negyedben valaki az egyik druzsina-tag fiát bújtatja. S ha a helyzet elmérgesedik Izsaszlavval és a lengyelekkel – egy pillanatig tétovázott –, túszokat fognak keresni. Most a citadellában kutatnak.

A szoba hirtelen nagyon csendesnek tűnt. Ivanuska a bőrén érezte a tekintetüket. Világos, hogy jelenléte egyre terhesebb lett számukra. Kezdett elsápadni kínos zavarában, majd felpillantott Zidovin feleségének sokatmondó arcára, s hirtelen azt látta, hogy ha ő fenyegetést jelentene az asszony biztos egzisztenciájára nézve, akkor az rövid úton megszabadulna tőle.

Mégis ő volt az, aki rövid szünet után lassan azt mondta:

– Nem úgy néz ki, mint egy kazár. De talán tehetünk valamit – majd Ivanuskára nézett, s lágyan felnevetett.

Így aztán másnap új alak tűnt fel a kazár házában.

Haja – melyet gondosan befestettek – fekete lett. Bőrét valami gyógynövény levei barnították be. Fekete kaftánt és kis török fejfedőt kapott. Sőt, Zidovin és felesége kitartó tanításának köszönhetően még néhány török szót is motyogott.

– Ő Dávid, az unokaöcsém Tmutarakanyból – mondta a gyerekeknek az anyjuk.

Másnap pedig a farkasember testőrei ezt a hallgatag, megfontolt alakot látták a gyerekek között ülni, mikor a házba lépve szembetalálkoztak a kazár feleségével.

– Azt mondják, az egyik Igorjevics Kijevben maradt – jelentették ki –, a férjed pedig kapcsolatban állt Igorral.

– A férjem sok emberrel áll kapcsolatban.

– Átkutatjuk a házat – mondta nyersen a kis csapat tizedese.

– Kérem, ahogy gondolják.

Miközben katonái ezzel foglalatoskodtak, a tizedes a szobában maradt az asszonnyal.

– Ki ez? – kérdezte hirtelen, s Ivanuskára mutatott.

– Fiatal unokaöcsém Tmutarakanyból – válaszolta nyugodtan az asszony.

A parancsnok mereven bámulta a kazár fiút.

– Dávid, gyere ide – szólt neki az asszony törökül.

Amint Ivanuska felállt, a tizedes türelmetlenül elfordult.

– Hagyja csak – vetette oda. Pár perc múlva a katonák elmentek.

Az Úr 1068. évében Ivanuska bizonytalan jövő elé nézett.

1071

Tavasz volt, Ruszka kicsiny falujában mindenütt nyugalom honolt.

A Rusz folyó kiöntött, s lehetetlen volt eldönteni, hogy a hátrahagyott iszapréteg alatt szilárd talaj vagy mocsár terül-e el.

A keleti parton a falunak két rövid, sáros utcája volt, melyeket derékszögben keresztezett egy harmadik, hosszabb utca. A kunyhókat fa-, agyag- és vesszőfonadék változatos kombinációiból építették. Némelyik kunyhó teteje füves volt, másokat nádfedél borított. A kunyhók körül cölöpkerítés futott körbe, bár szemmel láthatólag inkább az állatok benntartására szolgált, mintsem komoly támadás visszaverésére. A falu északi oldalán kis gyümölcsös húzódott alma- és cseresznyefákkal.

Közvetlenül a falu mögött egy földdarabon, ahol a kiáradt víz sekély volt, kis cölöpök álltak ki a vízből. Ezt a területet, ahová a zöldségeket ültették, minden évben gazdagon elöntötte a folyó. Mikor eljött az idejük, káposzta, borsó, hagyma és fehérrépa egyaránt megtermett itt. Fokhagymát és az év második felében tököt is termesztettek.

Nyugaton, a folyó erdős oldalán, ahol a partfal magasabb volt, egy új építmény is megjelent. Itt, ahol a part elérte legmagasabb pontját, s mintegy tíz méterrel a víz fölé emelkedett, egy földsánccal még tovább magasították, melynek tetejére masszív tölgyfal épült. A közel egyhektárnyi területet körülölelő erődítményt körülbelül ötven éve építették. Belsejében a katonák számára néhány hosszú, alacsony építésű lakóépület, valamint istállók, a kereskedőknek pedig két nagy raktárépület és egy kis fatemplom épült. Ez volt az erőd. Tulajdonosa, csakúgy, mint a legtöbb földé, Perejaszlav hercege volt.

A falunak volt egy másik sajátossága is. A bejárattól mintegy ötven méterre egy folyóra néző, szép tisztáson feküdt a temető, ahol a halottak hamvait temették el. A temető mellett két sziklaoszlop állt. Mindkét oszlop körülbelül két méter magas volt, s mindkettőt megfaragták, hogy úgy nézzenek ki, mintha magas, kerek sapkát hordanának nagy szőrmeszegéllyel. Ezek voltak a falu legfőbb istenségei: Velesz, a jólét, illetve Perun, a mennydörgés istene. A herceg papjainak minden próbálkozása ellenére a Ruszhoz hasonló kis falvakban továbbra is szép csendben folytatódott a pogány istenek imádata. Sőt, a falu vezetőjének két felesége volt.

Azon a tiszta tavaszi délutánon a temetőkert mellett tűnt fel a kényelmesen sétáló alak.

Aki nem látta az elmúlt három év során, fel sem ismerte volna Ivanuskát. Olyan magasra nőtt, mint bátyja, Szvjatopolk, ám közben sovány és sápadt maradt. Szeme körül sötét karikák húzódtak, nyúzottnak és elhagyatottnak látszott.

Volt azonban még valami, ami a fizikai változásoknál is megdöbbentőbb volt. Az egész embert valamiféle aura vette körül. Ahogy a fejét lehajtotta, ahogy a szemét a földre szegezte, ahogy nemtörődöm módon sétált, mintha mindez azt sugallta volna:  Nem érdekel, mit gondolsz; fütyülök rátok. Ugyanakkor ez a néma hang azt is hozzátette: Még ez a dac is bukásra ítélt.

Az elmúlt három évben semmi jó nem történt.

Először egy fontos esemény látszólag visszahozta a reményt. Miután majdnem egy hónapot várt Kijevben arra, hogy Zidovin kicsempéssze őt, s csatlakozhasson Lengyelországban lévő családjához, megtudta, hogy apja – megundorodva Kijev hercegének gyávaságától és árulásától, élve az uraságváltás jogával – átment a fiatalabb testvér, Vszevology druzsinájába, aki a déli határvárost, Perejaszlavot igazgatta.

Ez igazán nagy szerencsének tűnt. Nemcsak azért, mert Vszevology herceget tartották a legjobbnak és a legbölcsebbnek a vezető hercegek között, hanem azért is, mert ő volt az apja a görög feleségétől született ragyogó, fiatal Vlagyimirnek, akinek Ivanuskát ígérték. Most, hogy Igor az apját szolgálta, bizonyos volt benne, hogy Vlagyimir érte küldet.

Mégsem jött semmilyen üzenet. Ezen még Igor is meglepődött.

– Ahhoz még túlságosan kevés időt töltöttem Vszevology herceg szolgálatában, hogy ilyen kéréssel álljak elő – magyarázta szomorúan Ivanuskának. Szvjatopolk az apja alatt szolgált. Borisz a szmolenszki udvarhoz került. S bár az apja megpróbált helyet keresni neki Csernyigovban, Szmolenszkben, sőt még a távoli Novgorodban is, úgy tűnt, Ivanuska senkinek sem kell.

Azt gondolta, az okát is tudja. Szvjatopolk, sóhajtott.

Bárhová is ment, az emberek kimért jóindulattal kezelték, s ebből ő azt a következtetést vonta le, hogy félnótásnak tartják. Szinte hallotta, amint ezt mondják magukban: Ivanuska bolond. Egyszer még Szvjatopolknak is nekitámadt és kérdőre vonta:

– Miért teszed tönkre a jó híremet?

Szvjatopolk azonban megjátszott csodálkozással nézett rá.

– Miféle jó híred, Ivanuska? Az én szegény nyelvem biztos, hogy nem szólt se érted, se ellened egyetlen olyan szót sem, amely egy kicsit is különbözne attól, amilyen benyomást te magad keltesz.

Ahogy telt-múlt az idő, ostobaságának tudata, akár egy fal, lassan körülnőtte Ivanuskát. Lassan kezdett bolond dolgokat cselekedni és beszélni, mintha az emberek véleménye hipnotizálta volna. Úgy érezte, csapdába esett, s Perejaszlav városa masszív földsáncaival börtönné vált számára.

Valójában csak akkor volt boldog, ha a vidéket járta.

Egy év telt el azóta, hogy Igort a délkeleti határ egy részének védelmével bízták meg. Ruszka kicsiny erődje ennek a vidéknek – az egyik hercegi birtoknak – a központjában feküdt.

Jelentéktelen kis hely volt, amely senkit sem érdekelt – egyike volt a határ mellett fekvő többtucatnyi kis erődítménynek. Igor valójában nem is szentelt volna egy futó látogatásnál többet a helynek, ha kazár barátja, Zidovin nem emlékeztette volna, hogy a raktárház nagyon hasznos telephely lehet a keletre induló karaván számára, melyről még nem tettek le.

Ivanuska szeretett ide járni. Segített a férfiaknak megjavítani az erőd falát, vagy egyedül kószált a fák között, s élvezte a békés csendet. Mivel pedig Igor semmi mást nem tudott kezdeni legkisebb fiával, így időről időre leküldte, hogy segítsen Zidovinnak átvenni a raktárba érkező szállítmányokat.

Mai szerencsétlen napjának is ez volt az oka. Az volt a feladata, hogy átvegyen egy szőrmerakományt, amíg a kazár távol van. Hallotta, hogy a falusiak és a szállítók, akik a szőrmét lehozták a folyón, összenevetnek; s látta, hogy gúnyosan nézik őt. Valahogy, bár el sem tudta képzelni, miképp történhetett meg, két göngyöleg értékes szőrme eltűnt. A kazár hamarosan visszatér, s neki fogalma sem volt, mit mondjon neki.

Amint épp lehangoltan tűnődött ezen a problémán, megpillantott egy parasztot.

Scsek átlagos termetű, zömök, szögletes testű, kerek, széles arcú férfi volt, világosbarna szemmel. Hullámos, fekete hajkoronája úgy állt, mint a kefe. Vászonnadrágot és inget viselt, az inget bőrövvel fogta össze, lábára háncsszandált húzott. Egész testfelépítésében, zömökségében és szögletességében volt valami, ami azt sugallta, hogy kedves, bár talán csökönyös természetű ember lehet. A temető sarkánál állt, s figyelmesen nézte Ivanuskát.

Scsek fejében igen egyszerű gondolatok jártak: azt mondják, ez a fiú bolond. Nagyon meglepődnék, ha lenne egy vasa is. Scsek ugyanis a tönk szélén állt.

Scsek, a földműves – akár a hozzá hasonlók többsége – szabad ember volt. Igaz, elég alacsony társadalmi osztályba tartozott. Szmerdnek nevezték őket, a szó azt jelentette: „koszosak”. Mégis szabad volt, elméletileg ott élt, ahol akart, annak adta el a munkaerejét, akit ő választott. Az is szabadságában állt, hogy adósságokba verje magát.

Gondolatban átfutott rajtuk. Ott volt először a ló. Az nem az ő hibája volt: az állat lesántult és megdöglött. S mivel háborús időkben kötelessége volt a herceg katonáinak biztosítani egy lovat, ezért vennie kellett egy másikat. Ez még csak a kezdet volt. Elment inni Perejaszlavba. Kockázott is. Aztán bűntudatában vett a feleségének egy ezüst karperecet; utána megátalkodottan megint kölcsönt vett fel, aztán újra játszani kezdett, hogy visszaszerezze a pénzt.

Most, a faluközösség tagjaként be kellett fizetnie a földje után járó adót a herceg intézőjének, s tudta, hogy nincs miből.

Gondolataiba merülve közeledett a fiatalember felé.

Mikor Zidovin este visszatért, s felfedezte a hiányzó szőrméket, csak a fejét tudta csóválni. Kedvelte Ivanuskát, ám úgy tűnt, hogy elég szerény kilátásai vannak a jövőre nézve. S bár egy szót sem szólt, Ivanuska érezte, hogy nem szívesen küldené őt újra Ruszkába.

Csak egyetlen dolog zavarta a kazárt. A szőrmelopást még csak megértette, de miképp lehetséges, hogy a szőrmékért kapott pénzből is hiányzott két ezüst grivna? A fiú azt mondta, elvesztette, de hogy az ördögbe tudta elveszteni? Rejtély.

Ivanuskát nem foglalkoztatta a dolog. Tudta, hogy az eltűnt szőrmék után veszett ügye volt. Szánalmat érzett a paraszt iránt. Legalább az a fickó ki tudta fizetni az adót.

Később már nem is nagyon gondolt az esetre.

1072

Aznap, azt mondták, csoda fog történni. Az emberek bizakodóan vártak. És jó okuk volt rá. Ezen a napon temették újra a két királyi mártír, a hatalmas Szent Vlagyimir két fiának, Borisznak és Glebnek maradványait, kiket a szlávok máris szentként tiszteltek.

Fél évszázad telt el a haláluk óta; most maradványaik végső nyughelyükre kerültek, a Kijev északi szomszédságában fekvő Vizsgorod városában újonnan felépített fatemplomba.

Megtörténik a csoda? Biztosan. Csak az a kérdés, milyen formában?

A nemesség felsőbb köreiben köztudott volt, hogy György metropolitának komoly kétségei vannak a mártírok szentségét illetően. De mit is várhatna az ember egy görögtől? Ráadásul, hisz benne vagy sem, a szertartást ettől függetlenül le kell vezetnie.

Mind ott voltak: Jaroszlav három fia, magának Szent Vlagyimirnek az unokái – Izsaszlav, Kijev nagyfejedelme és a testvérei, Csernyigov és Perejaszlav hercegei; György metropolita; Péter és Mihály püspökök; Theodóziusz a barlangkolostorból, és még sokan mások – Rusz földjének legnagyobb méltóságai.

A menet felért a hegy csúcsára. Enyhén szemerkélt az eső. Eláztak, akik a csúszós ösvényen lassan kapaszkodtak felfelé. Az eső ellenére meleg volt. Május 20-át írtak.

Elöl haladtak a gyertyáikat óvó szerzetesek. Közvetlenül mögöttük lépkedett egyszerű barna köpenybe burkolózva Jaroszlav három fia. Akár a közrendű emberek, vállukon cipelték a Borisz nagybátyjuk maradványait rejtő faládikát. Utánuk jöttek füstölőket lengetve a diakónusok, majd a papok, utánuk maga György metropolita és a püspökök következtek. Mögöttük bizonyos távolságra lemaradva a nemesi családok haladtak.

„Inkább meghaltak, semhogy szembeszálljanak felebarátaikkal. Jelzőtűzként ragyognak most Rusz földje felett.” „Borisz, nézz le rám, bűnösre.” „Uram, irgalmazz.” Ilyen és ehhez hasonló istenfélő megjegyzések hallatszottak a tömegből, s eljutottak a magas, mélabús kinézetű fiú fülébe is, aki a koporsók után, tekintélyes családja oldalán haladt a nemesek csoportjával felfelé a lejtőn. „Lehet, hogy ma csodát látunk.” „Áldott legyen az Úr.”

Csoda. Talán Isten tényleg küldene egy csodát, de Ivanuska biztos volt benne, ha ő is itt van, akkor nem fog.

Semmi jó nem történik, ha én a környéken vagyok – gondolta elkeseredetten, s válla meggörbült, ahogy felfelé vánszorgott.

Az elmúlt évben a dolgok még rosszabbra fordultak. Néhány héttel a kiábrándító ruszkai eset után véletlenül meghallott egy rövid beszélgetést, mely a szülei között zajlott.

– Annyi jó van Ivanuskában – mondta az édesanyja esedező hangon. – Egy nap olyan dolgot tesz majd, amire büszke leszel.

– Nem, nem fog – válaszolt Igor hangja. – Most már biztos vagyok ebben. Feladtam. – Hallotta, hogy az apja felsóhajt. – Senkit sem találtam, aki magához vegye. És tudom, miért. Én magam sem tudok bízni benne.

Hallotta, hogy az anyja valamit mormog, mire az apja így válaszolt:

– Igen, mindegyik gyermeket szeretem. De nehéz szeretni egy gyereket, aki mindig megszégyenít.

– Tényleg – gondolta Ivanuska nyomorultan –, miért szeretne bárki is?

Elkezdett különféle dolgokat kérni – az anyjától pénzt, az apjától lovat –, csak hogy lássa a reakcióikat, lássa, szeretik-e őt. Ám ez is megszokássá vált. Ellustult, csak azt végezte el, amit nagyon muszáj volt – mivel félt, hogy újra hibázni fog.

Gyakran lézengett Perejaszlav piacán. Forgalmas hely volt, bármelyik nap beérkezhetett egy hajórakomány olaj vagy bor Konstantinápolyból, esetleg egy rakomány vasat hoztak a folyó menti mocsarakból vagy Kijev környékéről. Voltak itt üveggyártó műhelyek, ahol épp olyan remek árut készítettek, mint bárhol Rusz földjén; voltak olyan utcai standok, ahol a kereskedők bronzcsatokat és ékszereket árultak, s voltak élelmiszerárusok is.

Ahogy Ivanuska figyelt, fokozatosan tudatára ébredt annak a fű alatt végzett tevékenységnek, amely körülötte zajlott. Egy fiúbanda kóborolt az árusítóhelyek között, elemelték a kereskedők halát vagy a vevők pénzét – amelyik épp sikerült. Megfigyelte mesterkedéseiket, mivel lenyűgözte az az ügyesség, amellyel dolgoztak. Az a gondolat fészkelte magát a fejébe, hogy ezeknek az embereknek a jövedelme és a megélhetése senkitől sem függ; szabadok – szabadok, akár a sztyeppe lovasai.

Egyszer még almát is lopott, hogy meggyőződjön róla, milyen egyszerű. Senki sem vette észre.

Életének üressége még mindig keserűséggel töltötte el. Mélyen belül azt érezte, hogy ugyanaz a bizonytalan vágyódás él benne, mint gyermekkorában: a vágy, hogy megtalálja a küldetését.

Így történt, hogy végül – három héttel Borisz és Gleb temetése előtt – azt mondta a szüleinek:

– Szerzetes akarok lenni.

Végül is ez volt az egyetlen dolog, melyről azt gondolták, hogy alkalmas rá.

A hatás leírhatatlan volt.

– Biztos vagy benne? – kérdezte az apja olyan hangon, mely azt sugallta, Igor csak azért aggódik, nehogy meggondolja magát. Még az anyja sem tiltakozott, bármilyen rossz előérzetei is voltak.

Valójában olyan volt, mintha újra megszületett volna. Az apja már aznap este előállt a tervével.

– Elmehetsz Görögországba, az Athos-hegyre. Konstantinápolyban és itt egyaránt vannak barátaim, akik segíthetnek neked. Onnan – mosolygott Igor elégedetten – még nagy karriert is csinálhatsz.

Másnap pedig félrehúzta az apja, hogy megnyugtassa:

– Nem kell aggódnod az utazás miatt, Iván. Gondoskodni fogok róla, hogy jó ellátásod legyen. S van egy kis ajándékom is a kolostor részére.

Még Szvjatopolk is odajött hozzá – bár nyilván őt akarta a legkevésbé látni –, s azt mondta:

– Hát, testvér, valószínűleg megfelelő hivatást választottál. Egy nap mindnyájan büszkék leszünk rád.

Büszkék voltak rá. Most pedig, két nap múlva, esedékessé válik az indulása. Miért volt akkor, hogy most, mikor a két szent után ballagott felfelé a hegyre, nyomorultabbul érezte magát, mint eddig bármikor?

Egyetlen egyszer látszott egy pillanatra elmosolyodni, mikor egy labdarózsa mellett haladtak el.

Lesz-e csoda?

Ivanuska még sohasem látott csodát. Ha Isten csodát küld, talán a sorsa is helyrejön.

Megyek, hogy élve eltemessem magam egy kolostorban, gondolta szomorúan. Lehet, hogy néhány évet föld alatt kell élnem egy barlangban. Biztos, hogy fiatalon meghalok, mint minden szerzetes.

Megéri-e ez az egész? Bárcsak szólna hozzá az Isten, bátorítaná őt, megvilágosítaná a lelkét. Ha csak egy jelet küldene.

A menet megállt. A Borisz maradványait tartalmazó ládát bevitték a kis fatemplomba. Mikor a helyére kerül, s az ima véget ér, beviszik a második ládát is Gleb testével. Szemerkélt az eső. Bentről tompa kántálás hallatszott ki.

Aztán történt valami.

Olyan volt, mintha a templom belsejében lévők elakadó lélegzetét az egész kinti tömeg meghallotta volna. A halk éneklés hirtelen megszakadt, majd új erővel csendült fel. A tömegen izgatott moraj futott végig. Ivanuska az égre pillantva meglepődve vette észre, hogy a szemerkélő eső hirtelen elállt, s kisütött a nap.

Mi történt? Lassan telt az idő. A tömeg feszülten várakozott.

Aztán a templomajtóban megjelent a metropolita magas alakja. Felnézett a kitisztult égre, majd térdre hullott. Ahonnét állt, Ivanuska jól láthatta, hogy a görög sír.

– A csoda megtörtént – zengett a metropolita hangja. – Adjatok hálát az Úrnak! – S míg a tömeg felbolydult, s az emberek hányták magukra a keresztet, a templomajtó közelében lévők hallhatták, amint hozzáteszi: – Uram, bocsásd meg hitetlenségemet.

Mikor ugyanis kinyitották a koporsót, olyan édes illat szállt ki belőle, melyben Isten csakis a szentjeit részesíti.

Néhány perc múltán bevitték Gleb maradványait is. Ezek egy kőszarkofágban voltak, mely túlságosan nehéz volt ahhoz, hogy felemeljék, ezért Rusz földjének ősi szokása szerint szánkón húzták.

És Isten újfent, Ivanuska szeme láttára, jelet küldött. Mikor a szánkót húzó emberek elérték a templom ajtaját, a szán leragadt. Hiába húzták, sőt még a tömeg is hiába tolta meg. A szarkofág nem moccant.

Ekkor a metropolita utasításokat adott:

– Kiáltsatok Kyrie Eleisont! – Ivanuska a tömeggel együtt kiáltotta: „Uram irgalmazz!” Majd újra: „Uram irgalmazz!” A szán ezután könnyedén becsúszott.

Ivanuska érezte, hogy a tarkóján felállnak a szőrszálak. Ahogy a szán megmozdult, érezte, hogy reszket. Ahogy körülnézett, látta, hogy még Szvjatopolk is remeg.

Ezen jelek után, melyek bekerültek az orosz krónikákba, Rusz népe ezentúl mindig tudni fogja, hogy Borisz és Gleb igazi szentek voltak.

A következő pillanatban Ivanuska megpillantotta Lukács atyát.

Az öreg szerzetes eddig bent volt a templomban, ám akkor egy pillanatra feltűnt a szabadban. Ivanuska rögtön felismerte, mégis alig akarta elhinni, hogy őt látja. Az alatt az öt év alatt, amely a barlangkolostorban tett látogatása óta eltelt, apja lelki atyja teljesen megrokkant. Úgy tűnt, mintha összezsugorodott volna. Egyik lába tehetetlenül vonszolódott utána, ahogy egy bot segítségével lassan elővánszorgott. Szeme, melyet akkor csipásnak látott, most gyámoltalanul, világtalanul meredt maga elé. Olyan volt, mint egy kicsi, barna rovar, amely vakon kimászik a fénybe, ahol valaki – egész biztosan – eltapossa.

A család felé fordította a fejét, s Igor tiszteletteljesen meghajolt. Lukács atya azonban semmit sem szólt. A csoda keltette eufória hirtelen elpárolgott.

Ennyit jelent hát – gondolta visszatérő rettegéssel – szerzetesnek lenni.

Ivanuskának úgy tűnt, bár ebben nem lehetett biztos, hogy a Ruszka melletti erdőben történt.

Legalábbis, mikor utólag visszaemlékezett az álomra, a hely erre emlékeztette őt.

Álmában késő délutánra járt az idő. Az árnyékok megnyúltak, az ég azonban még mindig fényes volt – eszerint nyár lehetett. Egy ösvényen lovagolt, melyről úgy vélte, hogy kelet felé tart, bár ebben sem volt biztos. Úgy tűnt, mintha a fák – főleg tölgyek és nyírek – beszélnének egymással, miközben átlovagolt rajtuk a fényfoltok között. Fekete lovon ült.

Keresett valamit. De nem tudta, mit.

Nem sokkal később jobb oldalon feltűnt egy tavacska. Lehajolt, hogy belenézzen, s a sima víztükrön észrevett egy halvány csillanást; ugyanakkor a vízből valami halk hangot vélt hallani – nyögés volt ez, vagy nevetés? Rájött, hogy a hely ruszalkáját hallotta, ezért megsarkantyúzta a lovát és elvágtatott. Az erdő egyre sötétebb lett.

Másnap reggel volt, s ő még mindig az erdőben járt. Lova színe valami oknál fogva szürkére változott. Az ösvény egy tisztásra vezetett, ahol ezüstnyírek álltak; a tisztás távolabbi végén egy út keresztezte az ösvényt. A keresztút mellett egy ismerősnek tűnő apró, barna alakot pillantott meg. Lassan közeledett felé.

Lukács atya volt. Szeme ismét fényesen csillogott. Nyilvánvaló volt, hogy lát. Ivanuska tiszteletteljesen meghajolt előtte.

– Melyik úton induljak, atyám? – kérdezte.

– Három út közül választhatsz – mondta halkan az öregember. – Ha balra fordulsz, megőrzöd a tested, ám elveszted a lelked.

– És ha jobbra megyek?

– Megőrzöd a lelked, de elveszted a tested.

Ivanuska elgondolkodott. Egyik lehetőség sem vonzotta.

– És ha egyenesen megyek?

– Arra csak a bolondok mennek – válaszolt a szerzetes.

Ez sem volt sokkal biztatóbb, bár ahogy átgondolta a dolgot, úgy tűnt, nincs más választása.

– Úgy hívnak, Ivanuska, a bolond. Talán az lesz a helyes, ha arra indulok.

– Ahogy akarod – mondta Lukács atya, majd eltűnt.

Ivanuska pedig továbblovagolt, nem tudta hová. Úgy tűnt neki, mintha érces csengést hallott volna az égből; lova pedig, nem tudni, mi okból, szürkéből aranyderesre változott.

Az utazása előtti éjjel álmodta ezt.

Még mindig reggel volt, ahogy a két hajó – egyik áruval megrakva, a másik csak néhány utazót szállított – csendesen siklott a folyó hatalmas, halvány, mozgó felszínén. Felettük ragyogó tiszta kék ég; a jobb oldalon magas, homokos partfal, melynek tetején itt-ott szarvasmarhák legeltek. Ivanuska a hozzájuk közelebb eső sárga partfalon rengeteg apró lyukat látott, melyet kismadarak vájtak maguknak. Messze, a bal parton világoszöld, fákkal tarkított síkság húzódott.

Mindennel ellátták. Övében biztonságban lapult az a zacskó ezüst grivna, melyet az apjától kapott. Mikor elindult, Szvjatopolk szárazon megjegyezte:

– Azzal, hogy szerzetes lettél, sokkal előbb megkaptad az örökséged, mint én.

Most pedig a hatalmas Dnyeper viszi őt délre, a végzete felé.

Egész reggel utaztak, s Ivanuska már éppen lecsukta volna szemét egy kis déli szunyókálásra, mikor bágyadtságából felriasztotta a hajó orrából felhangzó hangos kiáltás:

– Kunok! – Az utazók megdermedtek a döbbenettől, azonban semmi kétségük nem lehetett: a jobb partról vízre bocsátott hosszú csónakban ülő sötét, török arcok biztosan kunok voltak. Az utazóknak minden okuk megvolt a csodálkozásra. Azt gondolták, hogy a kunok most a távoli, sztyeppei táboraikban pihennek. Különben is, szinte elképzelhetetlen volt róluk, hogy a vízen támadjanak.

Általában messze délen, a zúgóknál álltak lesben, s akkor támadták meg a karavánokat, mikor azok a szárazföldön vitték át a hajókat.

– Szlávokat kényszerítettek, hogy evezzenek nekik – motyogta valaki, s Ivanuska látta, hogy az evezőknél valóban néhány boldogtalan szláv paraszt ült. Ahogy nézte őket, ez egyik kun előhúzott egy hosszú, görbe íjat; nyílvessző suhant a víz felett, s a teherhajót irányító emberek egyike a vízbe zuhant.

– Mögöttetek! – szállt a kiáltás a víz felett. Megfordult, és látta, hogy egy másik csónak állja el az útjukat folyásiránnyal szemben.

– Erre nem tudunk menni. El kell érnünk a bal partot – kiáltotta a kis hajó kapitánya.

Az azonban igen messze volt. Ivanuska ebben a pillanatban, ahogy átnézett a kék vízen, úgy látta, a part szinte a horizont alján húzódik. Evezőseik a hatalmas erőfeszítéstől nyögve húzták a lapátokat, a hajó gyorsan szelte át az áramlatot.

Ahogy körülnézett, Ivanuska látta, hogy a teherhajó már elveszett. Remélte, hogy a kunok beérik ennyivel. Egy pillanat múlva azonban látta, hogy újabb kunokkal megrakott csónak ered a nyomukba.

– Egy folyócska torkollik itt be a Dnyeperbe – mondta a kapitány. – Néhány kilométerrel feljebb van rajta egy kis erőd. Azt kell elérnünk. – Ivanuska azon kapta magát, hogy imákat mormol. Ő ugyanis nagyon jól ismerte a szóban forgó erődöt.

Különös érzés volt visszatérni Ruszkába. Zidovin nem volt ott, ám a féltucatnyi katona szívesen fogadta őket. A kunok hamar feladták az üldözésüket, miután elhagyták a Dnyepert; az utazók mégis úgy döntöttek, hogy várnak két napot az erődben, mielőtt újra megkísértenék a sorsot.

Ivanuska az erőd környékén kószált, ellátogatott a faluba, bebarangolta a csendes erdei ösvényeket, s különös elégedettséget érzett. Még a sztyeppe szélére is elsétált, átnézett a magas fű felett, melyben még mindig látszott az ősi kurgán.

Harmadnap az utazók újra elindultak.

Ivanuska nem tartott velük.

Nem igazán tudta, miért. Saját magának azt mondta, hogy a gondviselés haladékot adott számára. Itt egy kicsit megállok, számba veszem az élet dolgait, s felkészülök az utazásra – érvelt. Azt, hogy már az összes döntés megszületett, s hogy az utazásra már elindult, valahogy nem akarta tudomásul venni. Ezen a harmadik napon végig a folyó mellett sétálgatott.

A negyedik nap a kimerültség olyan érzése lett rajta úrrá, hogy csak aludt.

Másnap találkozott Scsekkel, a paraszttal. A fickó vékonyabb volt, mint régen, viszont melegen üdvözölte Ivanuskát. Amikor Ivanuska megkérdezte, hogy kifizette-e az adósságait, szégyenlősen elvigyorodott.

– Igen is, meg nem is – felelte. – Zakup vagyok.

Ez kemény intézmény volt. Annak az embernek, aki nem tudott hitelezőinek fizetni, dolgoznia kellett, gyakorlatilag rabszolgaként, míg ki nem egyenlítette adósságát. Mivel azonban az adósság ez alatt az időszak alatt is kamatozott, ezek a szerencsétlenek csak ritkán tudtak újra szabadokká válni.

– Rávettem a herceg intézőjét, hogy átvegye az adósságaimat – magyarázta –, így most a hercegnek dolgozom.

– S mikor leszel újra szabad? – kérdezte Ivanuska.

Scsek bánatosan elmosolyodott.

– Harminc év múlva – mondta. – S te mit csinálsz, fiatalúr? – kérdezte.

Ivanuska elmagyarázta, hogy nagy utazásra indul Konstantinápolyba és Görögországba, hogy szerzetes legyen. Scsek figyelmesen hallgatta, majd megértően bólogatott.

– Így hát te sem leszel soha szabad – jegyezte meg. – Mint ahogy én sem.

Ivanuska a parasztra meredt. A köztük lévő hasonlóság még soha nem tűnt fel neki. De azt hiszem, igaza van, gondolta. Én is a sors foglya vagyok. És erszényébe nyúlva egy ezüst grivnát adott neki. Aztán továbbment. Elgondolkodott, vajon nem kellett volna-e többet adnia. Nem lehet, nekem is szükségem van a pénzemre az utazásomhoz, döntötte el.

A következő nap gyalogszerrel elindult Ruszkából, s a Dnyeper folyó felé vette útját.

Miután elvált Ivanuskától, Scsek, a paraszt kisétált a faluból a sztyeppe felé.

Bár az apró erőd némiképp emelte Ruszka falvacskájának jelentőségét, még mindig kicsi, elhagyatott hely volt. Délre, vagy három kilométerre, a herceg egyik birtoka feküdt; keleten a sztyeppe; északon pedig körülbelül huszonöt kilométeren belül semmi, majd egy hasonló falu és erőd.

Scsek meglehetősen vidáman mendegélt. Mióta zakup lett, nem volt könnyű az élete. A herceg intézője keményen dolgoztatta. Feleségét a szégyenteljes helyzet teljesen mogorvává tette. A fiatal nemestől kapott váratlan ajándék azonban nagy szerencse volt. Egy ezüst grivna egy Scsekhez hasonló paraszt háromhavi jövedelmét tette ki.

Egy ösvényt követett az erdőben, egészen addig a helyig, ahol az asszonyok szoktak gombát szedni. Továbbment, s elhaladt a kis tó mellett, melyről a falubeliek azt tartották, hogy ruszalkák laknak benne. Nem sokkal a kis tó után keresztúthoz érkezett. A jobbra vezető ösvényről tudta, hogy délre, a herceg birtokára vezet. A bal oldali út északra tartott; ám olyan helyen haladt át, ahol egy vadkan megölte az egyik falubelit, ezért kevesen választották, mivel azt gondolták, szerencsétlenséget hoz.

Valamilyen sugallat hatására a paraszt mégis ezt az utat választotta. Ez az Ivanuska meghozta a szerencsémet, gondolta. Ma nincs semmi félnivalóm.

Ruszka felett nem messze északon a folyó megkerült egy alacsony, sűrű erdő borította dombot. Itt halt meg a falujabeli ember. A hegy lábánál sűrű aljnövényzet burjánzott, javarészt szeder és tövises cserje. Nem volt túlságosan vonzó hely, s Scsek nem is állt volna meg itt, ha hirtelen nem pillant meg egy nagy rókát, amint előtte mintegy harminc méterre halkan besiklik az aljnövényzet közé.

Kíváncsi lennék rá, vajon itt van-e az odúja, gondolta. A rókaprém értékes volt. Amilyen halkan csak tudott, átvágott a tüskés cserjéken, miközben jó néhány karcolást összeszedett, majd elindult hegynek felfelé. Néhány perc múltán pedig kis híján elfeledkezett a rókáról, csak vigyorgott örömében és meglepetésében.

A hegy, melyet sűrűn benőtt a tölgy és a fenyőfa, s melyet soha senki nem látogatott meg, valódi kincsesbánya volt. Szinte ellepték a méhkaptárak. Körös-körül a fákról áradó sűrű, gazdag mézillatot érzett. Ahogy körülsétálta a helyet, nem kevesebb, mint húsz kaptárt számolt meg az ágakon; míg végül hangosan felkacagott. Ez az Ivanuska nagyobb szerencsét hozott nekem, mint gondolta.

Senkinek sem akart beszélni a felfedezéséről. Máris tudta ugyanis, miképp használja fel. Még az is lehet, hogy egy nap szabad leszek, tűnődött.

1075

Az Úr 1075-ik évében kevés embert tartottak szerencsésebbnek Rusz földjén Igornál, a bojárnál.

Ura, Vszevology herceg elhalmozta őt ajándékokkal. Senkit nem tartottak nála nagyobb becsben a herceg druzsinájában.

A legelőkelőbb nemesek most új státust kaptak: a régi negyvengrivnás vérdíj helyett életük már nyolcvan ezüstpénzt ért. Már a bántalmazásuk is jó négyszeresébe került egy szmerd értékének.

Igor is megkapta ezt a magas rangot. Ami még ennél is fontosabb, Perejaszlav hercegét annyira lenyűgözte hűséges szolgálatával, hogy a herceg tavaly odaadományozta neki a délkeleti határ mentén fekvő kiterjedt hercegi birtokot, amelyhez Ruszka falvacskája is tartozott. Az örökös földbirtok-adományozás új módszer volt, mellyel a hűséges udvaroncokat jutalmazták. Olyan államban, ahol bőven voltak földterületek, ez olcsóbb ajándék volt, mint pénzt adni. Ezek a földadományok indították el azt a folyamatot, melynek révén az eredetileg a druzsinában részt vevő udvaroncot vagy nemesembert jelentő „bojár” szó egyre inkább „földbirtokost” kezdett jelölni.

Igornak, a bojárnak minden oka megvolt az örömre. Zárkózottsága és ügybuzgalma mögött azonban szomorúság lakozott. Igort és őszülő feleségét látva egy idegen azt gondolhatta volna, hogy mindketten a csend szerelmesei. Valójában azért voltak csendesek, mert attól féltek, hogy szinte bármit mondanának, az felszínre hozhatná a másikban megbújó szomorúságot.

Borisz meghalt. Egy téli napon ölték meg a sztyeppe peremén kitört csetepatéban. A szokások szerint testét szánkón húzták haza.

Igor soha nem fogja elfeledni azt a napot. Havazott, s ahogy a szánt felhúzták a városkapuhoz vezető emelkedőn, a szél arcába csapta a havat úgy, hogy Igor egy ideig alig látta a szánkót. Abban az időben órákon át imádkozott az ikon előtt, és Lukács atyánál keresett vigaszt.

Borisz elvesztése azonban olyan seb volt, amely idővel begyógyulhatott.