Csalfa viszonyok

Emy Dust

Emy Dust – Csalfa viszonyok

©Emy Dust 2022 ©Book Dreams Kiadó 2022

Második kiadás!

Szerkesztő:

Book Dreams Kiadó

Borító:

Fazakas Emese

Kép forrása:

Shutterstock

Book Dreams Kiadó

info@bookdreamskiado.hu • www.bookdreams.hu

facebook.com/bookdreamskiado

instagram.com/bookdreamskiado

facebook.com/emydust

instagram.com/emydustofficial

ISBN 9789635861422

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítás, a mű bővített, illetve rövidített

kiadásának jogát is. A kiadó írásbeli engedélye nélkül sem a teljes mű, sem annak része

semmilyen formában – akár elektronikusan vagy mechanikusan, beleértve a

fénymásolást és bármilyen adattárolást – nem sokszorosítható

Minden jog fenntartva!

Nancy

Az egész napos álldogálástól a lábaimat kétszáz éves korhadó fának éreztem. A műszak végére a kötelező mosoly, ami mögé kell bújtatnom az arcomat, elfacsart fintorrá változott. Mégis pillanatokon belül visszatért az örömöm, amikor kiderült, hogy két órával korábban hazamehetek, így kora délután már kiszabadultam a szállodából. Elterveztem, hogy meglepem Fredet egy könnyű vacsorával. Lassan öt éve vagyunk együtt, és a kapcsolatunk már nem olyan felhőtlenül boldog, mint az elején. Amikor időnk engedi, próbálunk dolgozni rajta, hogy ugyanazt a tüzet és kötődést érezzük, mint régen.

Hazafelé bevásároltam a gyorsan elkészíthető vacsorához, mert így lesz időnk filmet nézni. Mosolyogva kiléptem a liftből, közben elképzeltem, mennyire fog majd ő is örülni, amikor hazaér. A lakás felé közeledve elővettem a kulcsomat, majd meglepődve tapasztaltam, hogy az ajtó nincs bezárva.

A meglepetésemnek annyi!

− Hahó, szívem, megjöttem! – köszöntem hangosan, de nem érkezett válasz.

Bementem a konyhába, hogy letegyem a hatalmas szatyrot, majd elindultam a szoba felé. Kissé bosszús voltam, hogy bárki szabadon ki-be járkálhat, mert Fred nem elég óvatos. A szobaajtó alatt kiszűrődő halvány fényből gondoltam, hogy már itthon van. Én szerettem volna meglepetést szerezni neki, de helyette ő lepett meg azzal, hogy korábban hazajött. Mosolyogtam. Lassan rátettem a kezemet a kilincsre, és kinyitottam az ajtót. Ledermedtem a látványtól, úgy éreztem, kicsúszott a lábam alól a talaj. A hirtelen döbbenettől összeszorult a torkom, mintha kötéllel fojtogattak volna. Meg kellett kapaszkodnom a kilincsben, hogy ne rogyjak le a földre. Fred és a húgom egymás karjaiban aludtak félreérthetetlen pózban. Aludtak! Ami nem egy kiadós ebéd után lehetett, mert megtelt a hasuk és elnyomta őket az álom. Meztelenül, egymásba gabalyodva feküdtek a közös ágyunkban.

− Ez most komoly? – üvöltöttem, miután észhez tértem a sokkból. Mindketten felugrottak, mintha épp egy rémálom riasztotta volna fel őket.

− Nancy? – kérdezett vissza lesápadva Fred. – Mit keresel itthon? – Kapkodva felhúzta a nadrágját, míg a húgom összekócolt hajjal magára szorította a takarót és próbált felállni.

− Ezt én is kérdezhetném, de megkaptam a választ.

− Ez nem az, aminek látszik, félreérted az egészet. Én ilyet soha nem tennék – mentegetőzött dadogva Patrícia.

− Szerinted ezt lehet másképp is érteni?

− Drágám, hadd magyarázzam meg – lépett elém Fred.

A bennem tomboló harag és düh erejével hatalmasat csattant tenyerem az arcán, amitől kettőt hátralépett.

− Egy rohadt szemétláda vagy! – kiabáltam dühösen. – Te pedig, többé nem vagy a húgom! – Azzal kifordultam a szobából, és az ajtó felé vettem az irányt.

− Várj, Nancy, mindent megmagyarázok! – Hallottam, ahogy Patrícia utánam jön.

− Megérdemlitek egymást! – Olyan erővel csaptam be magam mögött az ajtót, hogy zengett az egész lépcsőház. De nem érdekelt. Többet nem akartam látni őket.

Mekkora egy idióta vagyok! Mióta tarthat ez közöttük? Hogy nem vettem észre?

Leintettem az első taxit, és elhadartam a bár nevét, ahol a barátnőm dolgozik. Nyugtalanul vártam, hogy odaérjünk. Annyira forrt bennem a düh, hogy mindkét kezem remegett, kapkodtam a levegőt, mégsem tudtam egy könnycseppet se kifacsarni magamból.

− Jól van, hölgyem? – kérdezte az idős sofőr a tükörbe pillantva.

− Nem, nem vagyok jól! Úgy nézek ki, mint aki jól van? – válaszoltam ingerülten.

A férfi kimeredt szemmel kapta el a tekintetét, és az út további részében már nem erőltette a beszélgetést. Egyszerűen képtelen voltam visszafojtani a dühömet.

Amikor lehúzódott a bár elé, tartózkodva hátrafordult.

− Azért még kifizeti a fuvart? – kérdezte hangjában némi gúnnyal, amiben volt valami figyelmeztető is. Talán nem épp a megfelelő stílusban válaszoltam, mégsem érdekelt most az udvariaskodás.

Nem néztem rá, csak a taxiórára, hogy mennyit kell adnom. Benyúltam a táskámba a pénzért, majd belecsaptam a tenyerébe az összeget.

− A többit tartsa meg – morogtam az orrom alatt.

− Kedvességgel többre menne, mint az aprójával! – szólt vissza, de érdektelenül csuktam be magam után az ajtót.

Berobbantam a bárba, ami, mint mindig, most is tömve volt. Egyenesen a pulthoz mentem Sellyhez, aki épp kiszolgált valakit.

− Veled meg mi a franc történt? – kérdezte döbbenten, miután levágódtam az egyetlen üres székre.

− Az a rohadék megcsalt. Patríciával – nyögtem ki még mindig mérgesen.

Elkerekedett a kék szeme, talán még levegőt sem vett néhány pillanatig, majd előkapott két poharat és megtöltötte itallal.

− A kis cafka! – morogta, majd felhajtotta az alkoholt, mintha neki lenne rá szüksége.

Nem kellett kérlelnie, fogtam én is az elém tett poharat, magamba döntöttem az erős italt, amiről azt sem tudtam, hogy mi az.

− Ráadásul a közös ágyunkban! Érted ezt? Mégis mióta csinálták a hátam mögött? − csaptam le a poharat mérgesen a pultra.

− Remélem, egy szál haja sem maradt a húgodnak, és annak a pöcsfejnek is lezsibbasztottad a tökét! – dühöngött a barátnőm.

− Megúszta egy pofonnal – húztam el a számat válasz közben.

Megérdemelte volna, hogy lecsavarjam a farkát.

Akartam tartani a poharam, hogy öntsön még egyet, de mintha olvasott volna a gondolataimban, már ki is töltötte az újabb adagot.

− Akarod, hogy odamenjek és szétrúgjam mind a kettőnek a seggét? – ajánlotta fel szolgálatát.

− Mit akarsz te tenni? – lépett mellé a főnöke, Charlie.

− Ti, férfiak, undorító majmok vagytok! – ugrott neki rögtön az idős férfinak.

− Na, na, kislány! – húzta el a száját Charlie. – Húsz éve vagyok házas! – büszkélkedett kihúzott háttal.

− Húsz éve egy lyukra játszol? – kérdezte a mellettem ülő, magányosan iszogató idősebb fazon.

− Megkaptam mindent – válaszolt Charlie, mire a másik fickó mellettem nevetni kezdett.

− Jó nagy barom vagy! Minden lehetőséget meg kell ragadni – vihogott fulladozva.

Selly arca hirtelen összerándult a haragtól, de nekem sem tetszett a két férfi gondolkodása.

− Nekem is azt kell tennem. Fűvel-fával kefélni fogok a mai naptól! – jelentettem ki mérgesen, bele sem gondolva, hogy mit mondok.

Na persze, majd én. Eddig sem voltam ilyen.

− Tudom is, hogy hol fogod elfelejteni azt a barmot! – vigyorgott Selly, és megcsillant a szemében valami turpisság.

Tudtam, hogy amikor így néz, kitervelt valamit, és azt véghez is fogja vinni. Annyira dühös és csalódott voltam, hogy kivételesen nem bántam. Teljesen mindegy volt, milyen ötlettel áll elő, úgy éreztem, elfogadom.

Most dobtam ki öt évet az ablakon és egy testvért, ha egyáltalán annak lehet nevezni.

Soha többet nem akartam rájuk gondolni.

Ki fogom törölni őket a fejemből!

Felálltam és kivettem a pultból az üveget, mert Selly nem foglalkozott a kiszáradt poharammal.

− Mondd a tervet!

− Remélem, felkészültél, mert ma Kubába utazunk! – ugrándozott izgatottan, míg nekem majdnem az orromon jött vissza az erős ital.

Féktelen ivásra és pasik hülyítésére számítottam, de nem arra, hogy Kubába menjek.

− Kuba? – kérdeztem fuldokolva.

− Riszáló farkak városa. Ez kell nekünk!

− Hova akarsz menni? – kérdezte tőle Charlie. – Ahhoz előbb szabadságot kellene kérned, de előre szólok, hogy elfelejtheted.

− Muszáj ekkora majomnak lenned? csattant fel a barátnőm. Meglepően közvetlen volt a kapcsolatuk, pedig Selly akár a lánya is lehetett volna az öregnek. Merész beszélgetésbe kezdett a főnökével, hozta a szokásos formáját. Hiába, ő mindig is szabadszájú volt.

− Nélkülem is megy ez a csehó. Pár napot kibírsz – rebegtette mellé a szempilláját. – Amúgy is rád fér a munka, mert húsz év után is egyedül maradhatsz a hordóval a derekadon. – Lazán megpaskolta főnöke sörhasát, mire üveggel a kezemben kuncogni kezdtem.

− Ez a büszkeségem – csücsörített Charlie a válasza mellé. – Két napot kapsz! – emelte fel mutató és középső ujját.

− Tudtam én, hogy nem vagy reménytelen eset. – Hálásan átkarolta Charlie-t, majd felém fordult. – Neked ebből mára elég volt, különben nem engednek fel a gépre! – Olyan gyorsan kapta ki a kezemből az üveget, hogy ledermedve pislogtam magam elé.

Amikor akkora lendülettel kerülte meg a pultot, hogy majdnem lesodort a székről, kezdtem rájönni, nagyon is komolyan gondolta a kiruccanást. Megfogta a kezem, és szinte repültem utána a kijárat felé.

− Várj, te most nem vicceltél? – kérdeztem loholás közben.

− Úgy nézek ki? Nem hagyom, hogy egy rohadék, és egy cafka miatt bánkódj, amikor bármelyik farkat megkaphatnád. Húgod helyett meg itt vagyok én!

Rosszul hangzott, de igaza volt.

Nem kellett messzire mennünk, mert egy sarokra lakott a bártól, de annyira elmerültem a gondolataimban, hogy észre sem vettem és már a lakásán voltunk.

− Hogyan akarsz Kubába menni? Még csak ruhám sincs! – Biztos voltam benne, hogy nem fogok hazamenni a cuccaimért.

− Nem is kell. Majd adok az enyémből. Túl sokat nem lesz rajtunk gönc – kacsintott hatalmas mosollyal. Olyan oldalát mutatta, amit eddig nem is láttam.

Egy utcában laktunk régen, így ismerkedtünk meg gyerekkorunkban. Először csak ritkábban, majd egyre sűrűbben találkoztunk, végül ugyanabba az iskolába mentünk továbbtanulni. Most viszont teljesen kikelt magából. Mintha egy csitri lenne, aki az első randijára készül. Nemrég lépett be a harmadik x-be, és bár négy évvel idősebb nálam, kettőnk közül mindig is ő volt a hevesebb. Hirtelen, gondolkodás nélkül csinálta azt, amit éppen szeretett volna, míg én megfontoltan rágódtam minden döntésem előtt. Ettől függetlenül mindig is szoros volt a barátságunk. Velem ellentétben, ő feketére festette hosszú gesztenyebarna tincseit. Időnként még kék csíkokat is melíroztatott magának, és folyton azzal viccelt, hogy olyan a haja, mint a szemünk színe. Persze tagadtam, mert én hatalmas barna szemekkel büszkélkedtem. Bőrének lágy karamell színét folyamatos szoláriumozással tartotta fenn, míg engem nem érdekelt, hogy napbarnított vagyok-e. Csupán egyetlen hasonlóság maradt köztünk, a ruhaméret. A stílusunk ég és föld volt a másikéhoz képest, én a divatos, ám visszafogott darabokat szerettem, viszont Selly merészen és kihívóan öltözködött.

− Biztos vagy benne, hogy nem mehetnénk máshova? Itt New Yorkban is van elég pasi, ha már annyira akarsz valakit. Elmehetnénk a latin negyedbe – vetettem fel a legjobbnak tűnő megoldást, hogy elkerüljem az utazást.

− Ne akarj meggyőzni, megyünk és kész! – jelentette ki ellentmondást nem tűrő hangon.

Nagyot sóhajtottam és néztem, ahogy futkos körbe a lakásban. Kapkodva dobálta be a ruhákat egy táskába.

Kuba, jesszusom!

Nehezen ismertem be, de igaza volt. Ha ma nem is, de holnaptól biztos telebőgném a párnámat, a könnyeim elárasztanák fél New Yorkot és katasztrófa közeli állapotokat jelentene be a kormány. Bambán álltam, szellő fuvallata suhant végig az arcomon, ahogy Selly szaladgált előttem, majd hirtelen megtorpant.

− Légyszi’, meglátod, szuper lesz! Olyan régóta szeretnék már eljutni oda – nézett rám könyörgő szemekkel.

Biztos látta rajtam, hogy még mindig nem repdesek az örömtől. Egy kicsit könnybe is lábadt a szeme, amitől a sajnálat kezdett bennem utat törni.

− Jó, legyen – tártam szét a karomat.

Ez a beszéd! Indulás! – kiáltotta, majd egy gyors ölelés után kézen fogott és leszaladtunk a lépcsőn.

Amint kiléptünk az épületből, leintette az első közeledő taxit.

− A repülőtérre – szólt előre, és kényelmesen hátradőlt.

− Nem kellett volna lefoglalnunk a jegyeket? Egyáltalán van most járat Kubába?

− Nagyon remélem, hogy csak Kubába lesz járat!

Sűrűsödött a forgalom a reptér közelében, de még az araszoló dugó előtt odaértünk. Selly nem hagyta abba a rohanást, futólépésben mentünk jegyet váltani, ahol kígyózó sor várt minket.

− Ezt nem hiszem el! – dobbantott egy hangosat a lábával, mire az előttünk várakozó idős házaspár hátrafordult és méricskélve végignézett rajtunk.

− Kicsit sietünk – indokoltam mosolyogva barátnőm viselkedését. Felhúzták az orrukat és visszafordultak.

− Nem fogok itt várakozni – morgott mellettem Selly, miközben tekergette a nyakát.

− Pedig más út nem lesz a farkak városába.

− Vagy mégis! – Oldalba bökött és fejével az üresen álló pult felé intett, ami mögött egy fiatal srác állt.

− Mit tervezel? – kérdeztem, de megragadta a kezem és már úton is voltunk a sor elejére.

− Helló! – könyökölt a pultra, amitől a srác hátrahőkölt. – Manson? – Selly átnyúlt és fontoskodva megigazította a srác zakóját, miközben leolvasta a névtábláját.

Jesszusom! Remélem, nem akarja előadni a csábító trükkjét neki. Olyan bátortalannak néz ki a kölyök arcával.

− Az a helyzet, hogy nagyon gyorsan fel kellene jutnunk egy kubai gépre – kezdett bele csábos hangon, ujjait pedig végighúzta a srác nyakkendőjén.

− Sajnos nem segíthetek. Ki kell állniuk a sort – mutatott vissza a tömegre.

− Ez nem fog menni. Nagyon tigrishangulatom van. Képes lennék szétszedni bárkit. – Selly érzékien benedvesítette ajkait, amitől a fiatal srác nagyot nyelt. – Két nap és újra itt leszek, megmutathatom, milyen vad vagyok, de most kurvára fel kell jutnunk egy kubai járatra – folytatta magabiztosan, míg az én állam hatalmasat koppant a pulton.

− Talán segíthetek – húzta mosolyra a száját Manson. A srác a húszas éveiben járhatott, míg barátnőm már túl volt a harmincon.

Ezt nem hiszem el! Még ez is összejön neki!

− Jófiú vagy, Manson – paskolta meg az arcát.

A billentyűzet kopogott a srác hosszú ujjai alatt.

− Sajnos nem tudok segíteni – csóválta a fejét, miközben az előtte lévő monitorra meredt.

− Azt hittem, ezt már megbeszéltük.

− Úgy értem, a mai napon nincs járatunk Kubába – közölte sajnálkozva a fiú.

− Ez is amiatt a barom miatt van. Miért pont ma kellett lebukniuk? – dühöngött Selly megállás nélkül.

− Van szabad helyünk Párizsba, Miamiba és Jamaicába – sorolta Manson, majd kérdőn ránk nézett.

− Nem lehetne egy különjáratot indítani? – fokozta tovább barátnőm a pofátlanságát.

− Külön járat csak az elnök kérésére indul.

− És ha mi lennénk az elnök szeretői? nyögtem be a hülyeségemet, mire mind a ketten csúnyán néztek rám.

− Jó, csendben maradok – visszakoztam bocsánatkérőn.

− Mit gondolsz? Hova utazzunk, ha már nem vagyunk firstladyk?

− Miami? – kérdeztem reménykedve.

Az még tetszene is. Selly megvonta a vállát, mint akinek mindegy. Gyorsan beletörődött, hogy nem kapja meg Kubát.

− Legyen Miami – bökte ki lazán Mansonnak.

Végül Manson néhány perccel később a váróba irányított minket. Megnyugodtunk, már nem késsük le a gépet. Igaz, nem Kuba lesz az úti cél, ahogy Selly szerette volna, de biztos voltam benne, Miamiban is feltalálja magát. Már csak nekem kellett rájönnöm, hogyan lépjek túl Fred és a húgom árulásán. Bár nem zokogtam még, nagyon is mardosott belül a csalódottság.

− Hahó! Csak azt ne mondd, hogy az a barom jár a fejedben! – rázott fel Selly.

− Elgondolkodtam. Semmi köze Fredhez – magyarázkodtam zavartan.

− Na, persze.

A hangosbemondó tájékoztatására kaptuk fel a fejünket, megkezdődött a beszállás.

– Indulhatunk! – ugrott fel Selly.

Manson nem végzett jó munkát, mert két külön sorba kaptuk a jegyünket, és erre csak a gépen jöttünk rá.

− Ez lesz az enyém – mosolygott Selly a jegyét szorongatva, miután megtaláltuk a helyünket. Egyből ledobta magát, és kényelmesen elhelyezkedett a székében.

− Ez pedig az enyém – fordultam a másik oldalra.

Az én jegyem az ablak mellé szólt, de míg Selly egyedül terpeszkedett, addig nekem egy nagydarab idős nő jutott.

− Jó napot, angyalom – vigyorgott rám a kerek arcával. Vékony szája felett halvány szőrzet díszítette a bőrét.

− Jó napot! Oda kellene ülnöm – mutattam mosolyogva a széken maradó parányi helyre, merthogy átlógott az én felemre is.

− Jöjjön csak – paskolta a kárpitot maga mellett.

Behúztam a hasam, még levegőt sem mertem venni, miközben bepréseltem magam a vaskos térdei előtt. Úgy ültem be a székbe, hogy előtte helyet kellett magamnak csinálnom, amit barátnőm a másik oldalon szórakozottan nézett.

Nagyon vicces! Mint a heringek összepréselve morogtam magamban.

− Úgy látom, maga is fél a repüléstől – jegyezte meg a nő.

− Ezt miből gondolja?

− Én is alig tudom magam visszafogni, hogy ne fészkelődjek. – Széles mosolyától a szemei csíkra húzódtak.

Az egyetlen oka az volt a mocorgásomnak, hogy ráült a biztonsági övemre, amit próbáltam kiszabadítani a hatalmas hátsója alól. Észre sem vette. Végül feladtam és fújtatva néztem ki az ablakon.

Fantasztikus három óra lesz! − Csak párszor ültem repülőn eddig, de ez teljesen elvette a kedvemet.

− Helló, szabad ez a hely? – Felkaptam a fejem a hangra, és előredőltem, hogy lássam, ki akar leülni Selly mellé.

− Naná! – vágta rá barátnőm olyan lelkesedéssel, mint amikor a gimiben az évfolyam leghelyesebb sráca felajánlaná, hogy szívesen viszi a könyveit.

− Ez az! – Ökölbe szorította a kezét, és halk üdvrivalgásba kezdett, amit az ismeretlen nem vett észre, mert akkor helyezkedett el mellette.

− Mázlista – mondtam hangosan, mire lehervadt a mosolya.

A pasinak hatalmas kék szemei voltak, arcán félszeg mosolyától gödröcskék jelentek meg kétoldalt. Világosbarna haja kócos volt, állát enyhe férfias borosta takarta. Visszadőltem az ülésbe és elfordítottam a fejem. Nem akartam tovább bosszankodni.

Valahogy csak túlélem ezt a három órát!

− Nancy, sikerült megoldanom a problémádat – hajolt be hozzám hirtelen Selly, és megfogta a kezem. Úgy húzott fel az ülésről, hogy azt sem tudtam mit akar. − Arrébb vinné magát? – kérdezte mogorván a nőtől, aki mellettem ült. Hiába próbálta megmozdítani termetes testét az ülésben, nem szabadult fel hely, hogy könnyebben kiférjek.

− Mit művelsz? – kérdeztem miközben átráncigált a nő vaskos combjain.

− Helyet cserélünk, tudom, hogy mindig rosszul leszel az ablak mellett, mert nem bírod a magasságot. − Megpaskolta a hátam, és mielőtt még tiltakozhattam volna, lelökött az ő ülésére.

− Ez szabályellenes – dadogtam.

− Oliver segít majd neked. Igaz? – nézett a mellettem ülő srácra. – Felszállásnál fogni kell a kezét, de az is lehet, egész úton szüksége lesz rá. Tedd meg, hogy vigyázol a barátnőmre és nem hagyod, hogy felszínre tőrjön a félelme! – A hangja alapján utasítás volt, nem pedig kérésnek szánta.

− Selly! – szóltam rá suttogva, de ő csak integetett, miközben bevergődött a nő mellé.

− Kedves barátnőd van – jegyezte meg a srác.

− És figyelmes is.

− Oliver vagyok – nyújtotta felém a kezét.

− Nancy. – Belecsúsztattam ujjaim a tenyerébe.

Zavarban voltam, vakmerő és erős illat árasztotta el körülötte a levegőt.

Az utaskísérők kötelező előadása után végre elindultunk. A gép felszállása közben végig magamon éreztem Oliver tekintetét, ezért felé fordultam.

− Akarod, hogy megfogjam a kezed? – Kézfejét a combjára tette tenyérrel felfelé, és rám várt.

− Azt hiszem, megleszek, köszi.

− Nem kell szégyenlősnek lenned, nem harapok – kacsintott rám mosolyogva, majd a kezem után nyúlt és összefonta ujjainkat.

Feszülten ültem, már azt sem tudtam, mióta nem fogta meg a kezem Freden kívül valaki más. A gyomrom apró remegésbe kezdett.

Jesszusom, Nancy! Állj le! Azt sem tudod ki ez a srác.

Mindenhova néztem, csak Oliverre nem. Nem mertem. Felfigyeltem, ahogy Selly nekem tátog valamit. Nem voltam túl jó a szájról olvasásban, ezért háromszor is elismételte, amit közölni akart velem. Majd negyedszerre is, de az arcom lebénult, amikor megértettem a szavait.

− Jól értettem, azt mondta, „markold meg a farkát”? – kérdezte Oliver közelebb hajolva.

− Szerintem azt mondta, „karmold meg a támlát” – vágtam rá zavartan.

Pedig mennyire, hogy arra buzdított a barátnőm; markolásszam meg a mellettem ülő szívtipró farkát. Szabad kezemmel az előttem lévő ülést kezdtem kaparni. Eszembe sem jutott, hogy Oliver is rájöhet az utasításra.

− Segít, ha ideges vagyok – magyarázkodtam.

− Nem elég, ha fogom a kezed? – kérdezte csodálkozva.

Ez a pasi akkor is helyes, amikor döbbent az arca.

− Abbahagyná, hölgyem? – mordult fel az előttem ülő idős férfi.

− Ezt is kérem! – Olivér megfogta a másik kezemet is.

Kezdtem magam úgy érezni, mintha tényleg félnék a repüléstől, vagy egy buta kis tini lennék, aki azt sem tudja, hogyan viselkedjen egy pasi közelében. Mély levegőt vettem, és elengedtem az egyik kezét.

− Jól vagyok, semmi szükség erre – bazsalyogtam.

− Rendben – bólintott félmosollyal puha ajkain, amit nehéz volt nem észrevenni.

− Te is Miamiba mész? – tettem fel a buta kérdésemet zavaromban.

− Nem szeretnék előbb kiszállni – nevetett halkan.

Hogy tehetek fel ilyen idióta kérdést egy Miamiba tartó járaton?

− Persze, igaz is. – Éreztem, hogy elönti arcomat a forróság.

− Mi célból utaztok a barátnőddel?

− Szórakozunk kicsit. És te? Munka vagy nyaralás?

− Legénybúcsúra kell mennem. Várnak már a haverok.

− Hű, biztos jó lesz!

Még jó, hogy Selly nem hallotta, különben képes lenne a nyakába akaszkodni.

Mély morgó hang ütötte meg a fülemet. Az idős nő tátott szájjal aludt, míg Selly próbált magának helyet csinálni. Furakodott, lökdöste az asszonyt, de ő észre sem vette. A barátnőm arcát látva, biztos voltam benne, hogy már rég megbánta, amiért átadta nekem a helyét. Negyedóra nyugtalan üldögélés után úgy döntöttem, kimegyek a mosdóba. Kellemetlen érzés futott át rajtam. Elengedtem Oliver kezét, de, amikor felálltam volna, visszatartott.

− Menekülsz előlem?

− Kimennék a mosdóba – válaszoltam, de ami azt illeti menekültem is.

Bólintott és elengedett.

Mi a franc van velem?

Futólépésben mentem hátra a fülkéhez. Nem volt szerencsém, mert foglalt volt. Toporogtam előtte, türelmetlenül vártam, hogy felszabaduljon a mosdó.

Jobb lett volna a nő mellett ülni, akkor nem lenne ez az átkozott bűntudatom. Miért érzem úgy néhány szóváltástól, hogy nem helyes ismerkednem?

Végre kattant a zár, egy lány lépett ki.

− Már ideje volt – motyogtam.

Nem hallhatta meg, mert gyorsan elhúzott mellettem. Beléptem, de mielőtt bezártam volna, hangosan dörömbölt valaki.

Mi a franc? Most jöttem be!

− Foglalt! – válaszoltam a dübörgésre, ami újból kezdődött.

Dühített, hogy valaki ennyire türelmetlen, ezért úgy döntöttem, kinyitom és leordítom a fejét. − Nem lát… − Elakadt a szavam Oliver kék szemeitől, amikkel szembe találtam magam.

− Van még hely nekem is odabent? – kérdezte kacér mosollyal, közben belépett, és behúzta az ajtót.

− Mit csinálsz? Ide nem jöhetünk be ketten! – tiltakoztam dadogva.

A szűkös hely lehetetlenné tette, hogy ne érjen hozzám. Fogalmam sem volt, miként kezeljem.

Én ezt nem tehetem!

− Új szabályokat hoztam – támaszkodott meg mindkét kezével mögöttem.

− Egyikünknek ki kell menni – hátráltam volna, de nem volt hova. A fejem koppant a fülke oldalán.

− Óvatosan – karolta át a derekamat és magához húzott. Minden porcikám felébredt az idegen érintésre. A gyomrom hirtelen összeugrott, és a testem bizseregni kezdett.

Nagyon nem helyes, amit teszek!

A mellkasára csúsztattam mindkét tenyerem, hogy távol tartsam magamtól.

− Mit akarsz tőlem?

− Csak tudni akartam, hogy vagy. Régóta eljöttél.

Régóta eljöttem? Pár perc telhetett el.

− Foglalt volt.

Mit magyarázkodok neki?

− Ühüm – hajolt közelebb. – A barátnőd elmondta, mi történt veled. – Lehelete csiklandozta a nyakamat, amint befejezte a mondatot forró ajkai a bőrömet érintették. Akaratlanul is lehunytam a szemem ahelyett, hogy ellenálltam volna.

Ezért megtépem Sellyt!

Teljesen lefagytam, még hang sem jött ki a torkomon, amivel visszautasíthattam volna.

− Nem kell ennyire rémültnek lenned – suttogta.

Ajka újra a nyakamat súrolta.

Ilyen nincs!

Átfutott rajtam valami furcsa érzés, a szívem azonnal gyorsabban lüktetett a mellkasomban.

− Nekem ki kell mennem. – Levegő után kapkodva szólaltam meg. Menekülni akartam. Megrémisztett, hogy mennyire könnyedén odaadnám magam.

− Majd én segítek levegőhöz jutni.

Amint kimondta, ajka rátapadt az enyémre. Az első reakciómmal próbáltam eltolni, de amint megérintett a nyelvével, megadtam magam. Belemarkolt a hajamba, az ajkam résnyire nyílt, ez elegendő volt ahhoz, hogy nyelvével határozottan betörjön. Gyakorlottan körözött, míg én félve érintettem nyelvemet az övéhez. Csípőjét hozzám szorította, de amint megéreztem kemény erekcióját, újból menekülni próbáltam.

Nem tehetem ezt, mégiscsak pár órája lettem újra szabad. Nem bonyolódhatok bele semmilyen kapcsolatba. Főleg nem egy repülőn, egy olyan fickóval, akit valószínűleg soha többé nem látok.

− Egy barom volt a pasid – suttogta csókja közben, és a szűk helyen felkapott az ölébe.

Ennyit a szabadulásomról.

Karjaimat a nyakába akasztottam, combommal pedig a csípőjét szorítottam. Nem engedte el a számat, szenvedélyes csókja egyre erősödött.

− Ez nagyon nem helyes – lihegtem, míg nyelvével elindult felfedezni a testemet, az államon keresztül egészen a nyakamig. Hol erősen, hol gyengéden harapdálta, szívta bőrömet, közben elárasztott csókjaival. Hangosan felnyögtem, megremegtem a vadságától, ami egyre jobban tetszett, és bizonytalanságomat kezdte elnyomni a jóleső érzés, ami végigfutott rajtam. Már nem akartam kimenni.

A francba Freddel és Patríciával!

− Nem kell jó kislánynak lenned. – Elengedett, és újra éreztem a padlót a talpam alatt.

Megragadta mindkét csuklómat, és a fejem fölé szorította egyik kezével. Elvesztem izzó kék szemeiben. Ziháltam a felfokozott vágytól, amit felébresztett bennem. Megkaparintotta a testem, már képtelen voltam irányítani, de nem is akartam. Úgy éreztem, elég dühös vagyok ahhoz, hogy olyat tegyek, amit korábban soha, pedig mindig elítéltem a röpke kufirc kapcsolatokat.

Szabad kezével megsimogatta az arcomat, hüvelykujját végighúzta az ajkamon, nem állt meg csak a nadrágomnál. Nem tudtam máshova nézni, a szemei megbabonáztak. Levegőt sem mertem venni. Bugyimba csusszanó tenyerére, bizsergető remegéssel válaszolt a testem.

− Ezt ne… − Elfojtotta hangomat csókjával.

Tehetetlenül álltam a fülkéhez szorítva, csuklómat szorosan fogta, lábaim nem mozdultak, csak amennyire vonagló csípőm megkövetelte. Elvesztettem az eszem.

− Ez tetszik? – kérdezte halkan, amíg én levegőért kapva hangosan nyögdécseltem.

− Van ott bent valaki? – Hirtelen dübörgés hallatszott, amitől az ajtó rázkódni kezdett.

− A francba – mordult fel Oliver, majd elengedte a kezem és hátrahúzódott.

− Ha nem válaszol, betörjük az ajtót! – Jött az újabb dübörgés, mert kopogásnak aligha lehetett nevezni. Teljesen lebénultam az ijedtségtől.

− Ezt máskor kell befejeznünk – suttogta csók közben. – Nem úszod meg. – Mutatóujjával megérintette az orrom hegyét.

− Egy pillanat – szólt ki rekedtes hangon.

Remegő kézzel igazítottam meg a ruhámat. Úgy éreztem magam, mint egy gimnazista lány, akit rajtakaptak.

Nem vagyok normális! Mi a fenét csinálok?

Összeugrott a gyomrom és szégyenkezve a padlót bámultam.

− Hé! – Ujjait az állam alá csúsztatta, és magára emelte tekintetem. – Nem lesz gond – mondta, de én szétesve álltam előtte.

Mégis mit kaphatunk azért, hogy bezárkóztunk ide?

Kattant a zár, ő megfogta a kezem és kilépett. Az utaskísérő állt előttünk egy férfival az oldalán. Szúrós pillantásokat vetettek ránk.

− Most maguk jönnek – szólt nekik lazán Oliver, és maga után húzott az utastérbe.

Visszamentünk a helyünkre, de mielőtt leültem volna ránéztem Sellyre. Próbálta elrejteni a vigyorát.

− Ezért még számolunk! – suttogtam fölötte.

Magam elé meredve ültem le, nem mertem oldalra nézni. Úgy éreztem, megőrülök a felszökkenő pulzusom miatt.

− Voltatok már Miamiban? – szólalt meg Oliver.

− Nem, még soha.

− Pár napig ott leszek, összefuthatnánk. Megmutathatom a jobb helyeket – ajánlotta fel idegenvezetését, majd közelebb hajolt. – Befejezhetnénk, amit elkezdtünk odabent – súgta a fülembe és egy puszit nyomott az arcomra. Belém sült a válasz a levegővel együtt.

Ha leszálltunk, gyorsan el kell tűnnöm a közeléből.

Szoborként ültem végig a maradék időt.

Miután megérkeztünk és összeszedtük a csomagunkat, megragadtam Selly kezét és magam után húztam.

− Várjatok, lányok! – jött utánunk a csábítóm. – Tudjátok már, hol fogtok megszállni?

− Még nem. Van esetleg ötleted? – kérdezte Selly, amitől kényszert éreztem, hogy belemarkoljak a hajába.

− Ismerem a legjobb helyet. Ha gondoljátok, várjatok meg, míg felveszem a csomagom és mehetünk együtt. – Mellém lépett, átkarolta a derekam, mintha régóta egy pár lennénk.

− Az szuper lesz. Megvárunk! – vágta rá a választ barátnőm.

− Neked is jó lesz így? – húzott közelebb magához, és lehajolt, hogy lássa az arcomat.

− Persze – bólogattam visszafogottan.

− Jó válasz! Kint találkozunk. El ne szökjetek! – szólt vissza mosolyogva, miközben elindult a csomagjáért. Selly vidáman integetett vissza. Amint Oliver előre fordult, megfogtam barátnőm csuklóját és a kijárat felé cibáltam.

− Mit csinálsz? Meg kell várnunk, míg visszajön – sipítozott mögöttem. Nem álltam meg, csak miután visszarántott.

− Nem gondolod komolyan, hogy meg fogjuk várni! Mégis mit mondtál neki? – támadtam le a terminál közepén.

Zavartan körbenézett a kirohanásomra.

− Most mi bajod van? Olyan dögös – ujjongott csillogó szemekkel.

Mennyire, hogy az volt, de mégsem érdekelt!

− Ne játszd a kerítőt! Nem kellett volna elmondanod, hogy mi történt velem!

− Rád fér egy kis szórakozás, nem kell komolyan venned! Csak azt szeretném, ha elfelejtenéd azt a seggfejt.

− Majd elfelejtem az én módszeremmel – vágtam hozzá dühösen.

− Jó, sajnálom! – forgatta a szemeit Selly, de közben láttam az arcán az őszinte megbánást. Mérgesen fújtam egyet. Nem szerettem nézni, amikor legörbült a szája. Az előbb még olyan vidám volt.

− Gyere, menjünk, mielőtt visszajön! – Átkaroltam a vállát és kicsit magamhoz szorítottam, ami felért egy bocsánatkéréssel a kirohanásomért. Szerencsére ezt már ő is tudta.

Ray

A hotel fényei halványan világítottak, amikor megérkeztem. Egész nap fullasztó meleg volt, eldöntöttem, hogy amint felérek a lakosztályba, azonnal a zuhany felé indulok. Rohadt egy napon vagyok túl, az egészet csak időhúzásnak éreztem. Tudták, hogy alá fogják írni a szerződést, mégis feltették az összes létező felesleges kérdést, amit korábban már átbeszéltünk. Ez volt az utolsó, hogy velem találkoztak, a következő megbeszélésre küldök magam helyett valakit. De újabb milliók csorogtak be a számlámra, és ez a lényeg. Innen majd Chuk felügyeli a további építkezési munkálatokat.

− Jó estét, Mr. Hollson − pislogott felém Eric a pult mögül. Odasétáltam, hogy megkérdezzem, mi történt ma.

− Jó estét! Van valami, amiről tudnom kellene?

− Nem, uram. Minden rendben volt.

− Remek! Magáé az éjszaka, tartsa a frontot.

− Igyekszem vigyorgott.

Sok dolga nincs, azon kívül, hogy nem aludhat el.

A lifthez mentem, közben meglazítottam a nyakkendőmet.

− Ray! – szólt utánam Tina.

− Mit keresel még bent?

− Gondoltam, túlórázom mosolygott, de szemeiben kicsit sem a munka iránti vágy csillogott. − Tarthatnánk privát megbeszélést, beszámolnék a mai napról. Egész nap nem láttalak.

− Dolgom volt. − Az órámra néztem. – Tudod, hol leszek. − léptem a felvonóba.

− Hozom a mappám és utánad megyek.

Elég késő volt már ahhoz, hogy ne kelljen mappával álcáznia, hogy kefélni jön be a lakosztályba, nem pedig dolgozni. Ha neki ez kell, felőlem magára is ragaszthatja.

Egyenesen a fürdőszobába mentem, arra számítva, hogy csatlakozni fog. Nem tudom mi volt az oka, hogy nem jött. Annyira nem érintett meg, hogy csalódjak emiatt. Magamra tekertem a törölközőt és kimentem. A szobába lépve, rögtön megpillantottam meztelen testét az ágyon.

− Mi történt, kíméled magad a víztől?

− Nemrég fürödtem, itt akartalak várni – térdelt az ágy szélére.

Odamentem hozzá, halkan kuncogott.

− Jobban tetszik, amikor vizes a hajad – húztam végig ujjaimat száraz hajtincsén. Ez valami kibaszott mánia lehet nálam. Szerettem megnézni, milyen egy csaj vizes hajjal, ha úgy is tetszett az arca, szívesebben dugtam ájulásig, minden igényét kielégítve.

− Én mást szeretek, ne húzd az időt! – Letekerte rólam a törölközőt. Lecsaptam rá, mint egy prédára. Olyan vadul csókoltam, hogy csak azért nem sikított, mert tele volt a szája.

Nem finomkodok, nem azért van itt. Már tudja, hogy mire számítson.

Levegő után kapva húzódott el, és hátradőlt az ágyon. Fölé magasodtam, egyik kezemmel megtámaszkodtam a feje mellett, másikkal végigsimítottam combján, ezzel letudva az előjátékot, majd egyik ujjamat keményen belemélyesztettem forró puncijába. Annyira nedves volt már, hogy mellé toltam még egy ujjamat. Amint megérezte, hangosan felnyögött és hátraszegte a fejét. Számba vettem hegyesen álló mellbimbóját, és erősen beleharaptam. Megremegett a fájdalomtól, de szinte könyörgött, hogy folytassam. Kis szuka!

− Ray…

− Akarod a farkam? Vadul mozgattam benne az ujjaimat, csípője hevesen táncolt.

− Kérem a nagyfiút! – mondta, miközben széttárta alattam a lábát. Kihúztam az ujjaimat és beletoltam a szájába. Nevetve fogadta be, majd élvezettel szopta a saját ízét.

− Te milyen mocskos vagy kuncogott miután kivettem a szájából.

Feltérdeltem, mire csillogó szemekkel húzódott közelebb a kemény farkamhoz. Felnyögtem attól, ahogy beengedte puha ajkai közé, olyan mélyre, hogy torka csiklandozta a makkomat. Miután kivette a szájából, lassan körbenyalta és tövig visszaengedte. Fogtam a tarkóját és rászorítottam. Fulladozva öklendezett, amitől keményedni kezdtem a szájában. Kénytelen voltam levegőhöz juttatni, legalább addig életben kellett tartanom, amíg elélvezek. Ez is tetszett neki, mert nevetett a rátörő fulladozás mellett.

Kurvára idegesített az állandó vihogása.

− Ezt szereted, nem? Arcán nagyobb örömöt láttam a szopás után, mint amennyire én akartam kefélni vele, de hülye lettem volna, ha kihagyom.

− Azt szeretem, ha tele van a szád. – Rámarkoltam a hajára és visszatoltam szájába a farkamat. Vadul szopni kezdett, teljesen eltűntem a torkában. Visszafojtottam a levegőt, az összes izmom megfeszült, mintha egy bomba készült volna robbanni bennem. Nem akartam a szájába élvezni, és bár nehéz volt megálljt parancsolni, eltoltam magamtól. Megint nevetett, miközben hátravetődött az ágyra. Benyúltam a szekrénybe és elővettem egy gumit.

− Felesleges – jegyezte meg.

Nem vettem figyelembe, akkora barom nem vagyok. Nem ő lesz a gyerekem anyja, az biztos. Ne is álmodjon róla, hogy óvszer nélkül fogom megdugni.

Laza mozdulattal felgörgettem magamra.

− Fordulj meg! – utasítottam, de segítettem, hogy gyorsabban mozduljon. Megint vihogott. Még az első pár alkalommal tetszett, de egyre kevésbé tudtam elviselni. Ez lesz az utolsó, hogy a puncija benyeli a farkamat, ha így folytatja. Legközelebb csak a száját tömöm be vele.

− Ne várass me… aaah! − Finomkodás nélkül beledöftem magam.

Felsikított attól, hogy vadul belemártóztam. Nem álltam meg, hogy szokja, már úgyis ismeri. A szobát megtöltötte a sűrűn csattogó hang, kerek segge rezgett, ahogy nekiütközött a csípőm. Ráhajoltam a hátára, finoman a vállába haraptam.

− Ray… el fogok menni! – Tenyerem a hátára szorítottam, erősen rácsaptam a fenekére, mire remegve nyögött alattam. Két kézzel megmarkoltam a csípőjét, és olyan erősen dugtam, hogy azt hittem, elájul. Minden izmom megmerevedett, amikor utat tört a farkamban az élvezet. Hangosan felsikított, miután löktem rajta még párat, hogy ő is elélvezzen, majd erőtlenül zuhant le hassal az ágyra. Ziháltan elhúztam az arcára omló haját, hogy megnézzem jól van-e. Lihegve kuncogott megint.

− Ez állati jó volt.

− Ja, öltözz fel! másztam az ágyról, hogy útnak eresszem, de nyújtózkodva elhelyezkedett. Előkerestem magamnak egy alsónadrágot, de még utána is ott feküdt.

− Olyan éhes lettem – könyökölt fel, és nézte, hogyan öltözök.

− Tudod, hol a konyha, tipegj le!

− Mikor fogsz végre randira vinni? Egy pillanatra megálltam az öltözéssel, hogy átfuttassam a fejemben, mikor ígértem neki ilyet.

Soha! Akkor mit vár?

− Elmehetnénk moziba, vacsorázni, vagy múzeumba.

− Múzeumba?

− Olyan izgi lenne, ha ott dugnál meg.

Gondolhattam volna, hogy nem a kultúra vonzza oda.

− Öltözz! Reggel korán kell kelnem!

− Tudok maradni, ha szeretnéd.

− Egyedül is tudok aludni mondtam, majd meghúztam a takarót amin feküdt, hogy vegye észre magát.

− Nehéz lenne egyszer kedvesnek lenned? kérdezte sértődött hangon, miközben öltözött.

− Most élveztél el munkaidőben. Elég kedves voltam.

Válaszomra csóválta a fejét.

− Majd holnap találkozunk − szedte a cuccait és kiment.

Elfeküdtem az ágyon mindenféle lelkiismeret-furdalás nélkül. Holnap újra ki lesz éhezve a farkamra, és a pénztárcámra is. De nem kaphatja meg mindkettőt.

Nancy

Miután végre kiléptünk a terminálból, mély levegőt vettem. A benti feszült légkör után friss oxigén áramlott a tüdőmbe, de annak ellenére, hogy késő délután volt, forróság csapta meg az arcomat. Még egy apró szellő sem rezdült. A magas páratartalom fullasztó volt.

− Mit csináltatok a mosdóban? – kérdezte izgatottan rövid csend után Selly. Hangjába visszatért a vidámság.

− Nem történt semmi – válaszoltam komolyan, közben szabad taxi után lestem, hogy mielőbb lelépjünk.

− Hazudsz, te kis cafka! – bökött meg, amitől kissé meggörnyedtem, és elnevettem magam. – Legalább mondd, hogy megérte a veszekedésünk!

− Na, jó, egy kicsit.

− Egy kicsit, mi? – hunyorított bólogatva.

Kiszúrtam egy várakozó taxit és elindultunk felé.

− Sajnálhatod, hogy lemaradtál róla – hergeltem tovább.

− Tudtam! Túl nagylelkű vagyok! – válaszolta duzzogó arcot vágva.

Még hátranéztem, mielőtt beültünk volna, de szerencsére Oliver sehol nem volt.

− Hova parancsolnak? – kérdezte a középkorú férfi.

− Tud ajánlani egy jó szállodát? – kérdeztem.

− Természetesen!

− Jó pasikkal legyen tele! – vágott közbe Selly.

− A legjobb helyre viszem önöket! – biccentett a férfi.

Oh, jaj! Oliver is valami legjobb helyet emlegetett. Remélem, eltérő az ízlésük, és nem ugyanoda megyünk.

Az ablakon keresztül ámulva lestünk a hatalmas felhőkarcolókra, mintha valami kiállításon lennénk. Nem mentünk gyorsan. Alaposan szemügyre vehettük a széles autóút kétoldalán elhúzódó várost. A kikötőket, ahol hatalmas luxus óceánjárók várakoztak. A kényelmesen fürdőruhában sétáló emberek fényképezőgéppel vagy fagyival a kezükben bámészkodtak. Selly lehúzta az ő oldalán lévő ablakot, kidugta a fejét és visítani kezdett.

− Helló, Miami! Megérkeztünk! – Hosszú fekete haja lobogott, az arcát a szél simogatta. Hangosan nevettem mellette, miközben a visszapillantó tükörben néztem a sofőrt, aki fapofával vezetett. Visszahúztam a barátnőmet magam mellé, mielőtt még kivetné magát örömében. Annyira boldognak tűnt, ahogy vigyorogva ölelt magához, mintha egész életében ilyen kalandról álmodozott volna. A mosolya szakadatlanul terült szét az arcán, még akkor is, amikor percekkel később megérkeztünk a szállodához. Gyorsan kifizettük a taxit, és mély levegőt vettem. Érezni lehetett a sós víz illatát, ami elnyomta a gondolataimat a csalódásról. New Yorkban is könnyedén eljutottunk a partra, de mégis újdonság volt egy teljesen ismeretlen városban a tenger látványa. Nagy betűkkel volt kiírva a szálloda neve a bejárat fölé: Hotel South Beach.

− Annyira szomjas vagyok – sóhajtott fel Selly mellettem.

− Én is kiszáradtam – legyeztem magam két kézzel. Tikkasztó meleg volt, a sok izgalom, loholás és veszekedés, kiszárított mindkettőnket.

− Igyunk valamit, mielőtt bejelentkezünk − vetette fel Selly.

− Jó ötlet! Legalább megnézzük az árakat is. − Nem tűnt olcsó helynek, már a bejárat azt súgta, hogy mélyen a zsebünkbe kell majd nyúlnunk, hála a taxisofőrnek.

Egy kis bár volt a hallban, aminek nyitott kertrészében még egy medence is helyet kapott.

− Üljünk le kint – mutatott a párnázott székekre Selly.

Beleegyezően bólogattam, és már indultunk is, miközben néztük a körülöttünk kényelmesen sétáló embereket, és a zöld növényekkel hangulatossá varázsolt teret.

− Hé, te! – állított meg Selly egy magas barna hajú pasit, és szemrebbenés nélkül a kezébe nyomta a táskáját. Látszólag itt dolgozott, mert a szálloda neve volt a pólójára hímezve.

− Miben segíthetek? – kérdezte készségesen a szexi, mély hangú idegen, és a karjára akasztott táskára pillantott.

− Mindjárt bejelentkezünk, addig nagyon figyelj erre – emelte fel mutató ujját fenyegetően barátnőm. – És kérünk két jéghideg koktélt is, oda! – mutatott egy szabad asztalhoz a kertben.

− Foglaljanak helyet, intézkedek. – A férfi fel sem vette Selly lekezelő stílusát, helyette egy halvány mosolyt eresztett felénk. Összetalálkozott a tekintetünk. Világoszöld szemei kiemelték jóképű arcát. Miután elhaladt mellettünk, egyszerre fordultunk utána. A recepció felé tartott.

− Lehettél volna kedvesebb – jegyeztem meg, mire Selly csak megvonta a vállát.

− Minek? Szerinted visszajövünk még ide? Hadd higgyék, hogy vagyunk valakik – nevetett hangosan. – Nézd, milyen kerek hátsója van – ámuldozott utána.

Vetettem rá egy pillantást, majd visszakaptam a tekintetem. Nem csak a hátsója volt szexi. Széles váll, kerek fenék és izmos karok. Nem is kell ennél több, hogy csorogjon a nyálunk. Ha nem érezném magam ramatyul egy másik pasi miatt, nagyobb figyelmet fordítanék rá, de még a gondolataimba sem akartam férfiakat. Elfoglaltuk a kiszemelt helyet, és perceken belül egy fiatal lány ki is hozta a koktéljainkat. Kényelmesen megittuk a hűs italt, ami segített, hogy felfrissüljünk. A hideg, üres poharat a forró bőrünkhöz nyomtuk.

− Szerintem jelentkezzünk be. Szeretnék lezuhanyozni – sóhajtottam fáradtan. Ehhez a forrósághoz nem szoktunk hozzá New Yorkban.

− Utána lemehetnénk a partra – vetette fel Selly.

− Jó ötlet.

Kifizettük a pincérnek a koktélokat, és a recepcióhoz mentünk, hogy kivegyünk egy szobát.

− Üdvözlöm önöket a South Beach Hotelben!

Széles mosollyal köszöntött egy fiatal lány a pultnál.

− Jó napot! Egy szobát szeretnénk és a táskámat, amit a srácnak adtam. – A lány szemöldöke hirtelen felugrott a táska szóra.

− A szobát intézem. Milyen táskáról lenne szó?

− Odaadtuk egy itt dolgozó srácnak, amíg megittunk egy koktélt, amit szintén tőle rendeltünk – válaszolt Selly türelmetlenül. Láttam az arcán, hogy kezd ideges lenni. Én sem voltam nyugodt a pult másik oldalán álló lány értetlen arcát látva.

− Sajnálom, nem tudok semmilyen táskáról – közölte higgadtan, miközben a számítógépen intézte a foglalásunkat.

− Mi az, hogy nem tud semmit a táskáról? – fakadt ki Selly elkerekedett szemekkel.

− Biztos valami félreértés történt − mentegetőzött a lány.

− Nincs itt semmi félreértés! Egy itt dolgozó srácnak adtam oda! A szálloda pólóját viselte!

Körbenéztem, nem látom-e valahol a szexi idegent, de a lézengő vendégeken kívül nem volt más a közelben.

− Nézze, hölgyem, itt nem csak a dolgozók viselik a szálloda pólóját.

− Tessék? – kérdezett vissza tátott szájjal Selly, de az én arcom is megnyúlt.

− Előfordul, hogy üdvözlő ajándékként szoktunk pólót adni a beérkező vendégeinknek.

− Odaadtuk az összes ruhánkat egy ismeretlennek – kaptam kezemet döbbenten a számhoz.

− Na, azt már nem! – mondta Selly mérgesen, majd rácsapott a pultra. – Az igazgatóval akarok beszélni, azonnal!

− Sajnos erre nincs lehetőség.

− Most mit csinálunk? – kérdeztem barátnőmet.

Hogy adhatta oda a táskát ismeretlenül valakinek?

− Márpedig szeretnék beszélni egy vezetővel! – jelentette ki mérgesen.

− Megpróbálom felhívni, egy pillanat. – A lány felhúzta az orrát, és a telefonért nyúlt.

− Azt nézd! – böktem oldalba Sellyt. – Ott van! – mutattam a szálloda kertje felé.

− Hol? – Selly olyan gyorsan megfordult, mintha egy hurrikán pörgette volna meg. – Most adok neki! – indult el dühöngve a férfi felé, aki éppen beszélgetett.

− Várj meg! szedtem a lábaimat utána.

− Te ott! – kiabálta Selly, pedig még oda sem ért.

Többen felénk néztek, ahogy a táskánkat lenyúló pasi is. Hallottam mögöttünk a hangos cipőkopogást, hátranéztem és a recepciós lány szaladt utánunk. Valószínűleg nem akarta, hogy jelenetet rendezzünk.

− Mit képzeltél, amikor leléptél a táskánkkal? − esett neki a férfinak Selly.

− Parancsol, hölgyem? – kérdezett vissza udvariasan a férfi, míg barátnőm a dühös kirohanásával majdnem nekicsapódott.

− Hol van a táskám?

− Bocsánat, uram, nem tudtam mit tenni – lihegte a recepciós lány mellettünk, amikor utolért.

− Itt van! Ő vitte el a táskánkat. Igaz, Nancy? – bólogattam. – Fel fogom jelenteni, ha nem adja vissza!

A recepciós lány döbbenten állt a férfi mellett, mintha levegőt se merne venni.

− Semmi gond, Tina. Majd én intézem – mondta kedvesen a táskarabló.

− A hölgyek önt kérték személyesen – hadarta a lány.

− Persze, hogy őt kerestük, mert elvitte a táskánkat – morgolódott tovább Selly.

− Ray Hollson vagyok, a hotel tulajdonosa. – Mosollyal az arcán nyújtotta felénk a kezét.

− Ez valami vicc! − Sellyből hatalmas kacaj tört ki, míg én szégyenkezve kapartam volna egy gödröt a betonba.

− Hagyd már abba! – bökdöstem az oldalát.

Nem akadt senki, aki vele együtt nevetett volna, de türelmesen vártunk, amíg leesik neki, hogy nem viccelt a férfi.

− Tényleg te vagy az igazgató? – kérdezte hangosan, levegő után kapkodva, miközben a nevetéstől kibuggyant könnyeit törölgette.

− Én lennék, személyesen – válaszolt komoly arccal a férfi.

− Akkor is lenyúltad a táskát – vigyorgott megint zavartan a barátnőm.

− Bocsánatot kérünk a félreértésért. Amint megkapjuk a táskát, már itt sem vagyunk. – Belekaroltam Sellybe, próbáltam lenyugtatni és menekíteni magunkat.

Itt biztosan nem maradhatunk ezek után.

− A táska az irodámban van – intett mögöttünk valakinek, és másodperceken belül egy idősebb férfi állt mellettünk. – Leonard, kihozná a hölgyek táskáját az irodámból?

− Máris hozom, uram – biccentett a férfi, majd elsietett.