Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2025

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

19.

20.

21.

22.

23.

24.

25.

26.

27.

28.

29.

30.

31.

32.

33.

34.

35.

36.

37.

38.

39.

40.

41.

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Arthur Applin

MINDENT A SZERELEMÉRT

fordította:
Tábori Pál

BUDAÖRS, 2025

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-678-280-1 EPUB
ISBN 978-963-678-281-8 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2025

első kiadás: 1920-as évek.
az elektronikus változat az 1935. évi
első magyar nyelvű kiadás alapján készült

a borító 1920-ból származó fénykép
részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

1.

Mr. Joseph Limbsdock kiugrott taxijából. Becsukta maga mögött a ház ajtaját s átment az előcsarnokon. Léptei belevesztek a vastag szőnyegbe.

A hall kissé szokatlan volt egy londoni ház számára: nagy, csaknem négyszögletes, mint valami színház előcsarnoka. Jó és rossz ízlés keveréke; a színösszeállítás kitűnő volt, de Viktória-korabeli bútorok zsúfolódtak össze benne.

Miss Jones, egy magas nő, akinek alakja ugyanarra a bútorstílusra vallott, meghajolt Limbsdock előtt, amikor az fölfelé indult a lépcsőn.

Féltucat lépcsőfokon magánirodájába sietett. Elhaladt a bemutatószoba, egy váróterem s két-három próbaterem mellett.

A szobájából a hivatalnokok szobájába nyíló ajtó nyitva volt. Éppen be akarta csukni, amikor egy írógép kopogása megállította.

Limbsdock az íróasztala előtt álló székbe vetette magát. Levélcsomót emelt fel, a borítékra pillantott és a farkasokat elválasztotta a bárányoktól - a farkasok hitelezői, a bárányok adósai voltak.

Csöngetett és megparancsolta titkárnőjének, hogy hozza be a főkönyvet; talán egy óra hosszat tanulmányozta, aztán undorral csapta be. Papiroson Madame Pinkette szalonja meglehetősen virágzó vállalkozásnak látszott. Követelés tizenötezer, tartozás ötezer font. De tizenötezer fontból tizenöt pennyt sem tudott behajtani. Máris kénytelen volt 15 százalékos kamatra kétezer fontot kölcsön venni. S a háromezer font hitelezői nem voltak hajlandók tovább várni. A jövőben minden méter szalagért vagy szövetért készpénzzel kell fizetnie. És Pinkette bankszámlája – üres.

Miközben a főkönyvet nézte, megszólalt a telefon.

- Madame Pinkette szalonja? Beszélhetek Mister Limbsdockkal?

- Én beszélek. Ki az?

- Ó, maga az, igazán? Itt Kitty Kenton. Szeretném tudni, hogyan mert oly szemtelen levelet írni. Maga jómadár!

- Olyan madár vagyok, akit megkopasztanak, hacsak maga nem fizet, - felelt Limbsdock. – Nem tudok pénzt bevenni, hát ki kell lépnem. Madame Pinkette hamarosan csődbíróság elé kerül.

- Ha megfogadja a tanácsomat, akkor nem! - kiáltotta Miss Kenton vidáman. - Morley Francks azt mondja, hogy ma Georgie Jingle, a lova, bizonyosan győz. Gondoltam, megmondom magának, a kellemetlen levél ellenére. Azt mondja, az ingét is felteheti rá.

Limbsdock letette a hallgatót s megint fölemelte újságját. Aztán megint a telefon után nyúlt, bukmékerjét akarta felhívni. De aztán a sürgönyhivatalt kérte.

- Halló? Sürgönyfelvélel. Igen, igen, már nagyon régóta várok.

- Előfizető neve és száma? - hallott meglepetten egy friss hangot. - Helyes, mehet.

- Inkább betűzöm ezeket a szavakat, - mondta most Limbsdock. - Nem könnyű. Postulas - ez titkos szó - (nem mondta meg, hogy ez száz fontot jelent). - Postulas, Georgie Jingle, győzelem. - Betűzni kezdte, de a telefonoskisasszony elhallgattatta.

- Tudom, Ma sok ilyen sürgöny ment át a kezemen. Georgie Jingie. Tovább.

- Ez minden, - nevetett Limbsdock - csak még a nevem jön. Joseph Limbsdock.

- Philosopher, London, - olvasta vissza a lány. - Postulas, Georgie Jingle, győzelem. Joseph Limbsdock. - Ismételte az előfizető nevét és számát.

- Helyes, - felelte Limbsdock. - Ugye, azonnal elmegy? Fontos!

- Tizenkét óra harminckét pere, - felelte a hang. Mintha nevetett volna. - Remélem, győz. De van egy Sweeper nevű ló, amelyik meg fogja verni. Hallottam valamit…

- Ne tegye le a kagylót. Mit hallott? - kérdezte izgatottan Limbsdock.

- Nem szabad társalognom, - nevetett a lány. - De a tipp jó. Ha győz, akkor megajándékozhat egy új ruhával, jó? - s megint nevetés.

Aztán csend. Limbsdock hiába szólt, nem volt föleiéi. Tétovázott. A lány természetesen téved. Az ilyen tipp nem ér semmit. Még meg sem említi a lovat.

2.

Limbsdock rákot és egy pohár Chablis-t villásreggelizett. Aztán nem ment vissza a divatszalonba. Megvárta, amíg egy rikkancs elfut mellette s a déli lapot kiabálja.

- Eclipse. Lóverseny Eredmény - olvasta benne - Első: Sweeper. Második: Markham. Harmadik: Georgie Jingle.

Egy pillanatra mintha fejbeütötték volna. Egy vagyont szalasztott el... Amikor a posta megérkezett, átnézte a leveleit. A bookmaker elszámolása nem volt közte. Nagy meglepetésére másnap sem érkezett meg. A délutánt és estét klubjában töltötte. Amikor hazaérkezett, már ott volt a levél. Kinyitotta. Csakugyan! Georgie Jingle, száz font veszteség. Papírlap hullott lábához.

- Követel: 3200 font. - És fölötte: Georgie Jingle. Tartozik egyszáz, Sweeper, követel, háromezerháromszáz font.

Mi ez? Hiszen ő nem fogadta meg a lovat... Talán a sürgönyhivatalban...?

Visszament klubjába, felhívta a táviratfelvételt Éjfélig hiába ismételte a hívást, nem hallotta a hangot a drót másik végén, amelyet várt.

Hétfőn kora reggel érkezett a divatszalonba. Nyolckor megint a táviratfelvételt kérte. Férfihang felelt. Félkilenckor, kilenckor, ismét megpróbálta. Most ismerős lányhang válaszolt.

- Halló? Táviratfelvétel - igen. Előfizető neve és száma?

Joseph Limbsdock: Piccadilly nulla-kettő-hatvan.

- Igen. Címzett?

- Nem emlékszik rám? - kérdezte a férfi, miután egy kicsit várt.

- Megfogadta? - hangzott a fojtott nevetés. - Új ruhát kapok?

- Nem, nem fogadtam meg.

- Várok, - szólalt hosszú csend után a lány.

- Maga írta Sweeper nevét a sürgönybe?

- Nem szabad kérdésekre felelnünk. Diktálja be kérem a sürgönyt.

Limbsdock vár egy pillanatig. Attól félt, a lány leteszi a kagylót.

- Lehet? - kérdezte. - Címzett; táviratfelvevői hivatalnoknő, Jerrnyn postahivatal. Kérem, ebédidőben jöjjön el okvetlenül Mister Joseph Limbsdockhoz, Albemarle Street, Madame Pinkette divatszalonja. Sürgős és fontos ügy. Válasz fizetve.

- Ismétlem, mondta a lány hangja. Meg is tette.

- Helyes, én... - nem tudta folytatni, szétkapcsolták őket Az órára nézett, csaknem tíz. Nemsokára küldönc lépett be sürgönnyel:

- „Negyedkettő körül jelentkezem - Liane Fraser.”

Limbsdock elment és rózsacsokrot vásárolt. Íróasztalára tette, vázába.

A kifutófiú bekopogott. A kővetkező pillanatban Miss Liane Fraser belépett. Limbsdock íróasztalánál maradt, háttal feléje. Azt színlelte, hogy ír.

- Tessék helyet foglalni. - Választ nem kapott. Ledobta tollát s megfordította székét, anélkül, hogy ránézett volt látogatójára. - Őszinte választ akarok: miért írta a sürgönyömre Sweeper nevét?

- Néha téved az ember. Fel akar jelenteni?

- Szándékosan iktatta bele a ló nevét, engedélyem nélkül Tudja, mit tett?...

- Gondolom, harminc vagy negyven fontot nyert - s nekem új ruhát. De minthogy én magam varrom a ruháimat, úgy gondoltam: talán...

Zavartan hallgatott el. Limbsdock felemelte szemét. Megdöbbent.

Ez a lány... szinte túl magas volt nőnek... Tökéletes, formás test, sovány, karcsú.

- Maga vette fel a sürgönyömet?

- Hát persze. Miért?

- Nem látszik hivatalnoknőnek.

- Pedig annak érzem magam. Maga pedig nem hasonlít Madame Pinkette-hez.

Limbsdock nem tudott szólni. Ez a lány - egészen más volt, mint az eddigiek.

- Nem ülne le? – mondta, s felállt. Saját székét tolta a leány elé, aki könnyed bájjal ült le s keresztbe vetette lábát. Aztán a férfire mosolygott.

- Nos, mit követtem el? Mivel akar megbüntetni? Limbsdock kivette tárcáját s átnyújtotta a háromezerkétszáz fontos csekket.

- Ez a magáé. Mit fog csinálni vele?

3.

Miss Fraser szétsimította a csekket s vidám mosollyal nézett rá. De arckifejezése lassan megváltozott, a meglepetésből elképedés lett. Limbsdockra bámult, aztán megint a csekkre nézett. 3200 font! Aztán az aláírás fogta meg a szemét. Arbuthnot és Társa...

- Szegény öreg Jamest - Hátradőlt székében. - Maga aztán merész sportember! Sejtelmem sem volt róla, mit jelentett a titkos szó. Tíz vagy húsz shillinget, gondoltam.

- Most már visszanyerte nyugalmát, összehajtotta a csekket s átadta Limbsdocknak.

- Szegény öreg Arbuthnot… igazán sajnáltam volna, ha maga veszít.

- Úgy látszik, ismeri Mister Arbuthnotot?

- Igen… nem… - pirult el Liane Fraser. - Ösmerem a céget, - gyakran veszek fel sürgönyöket számukra... Nos, mi lesz a ruhával, amit ígért? Selyemharisnyát nem árulnak?

- Attól félek, nem. S nem azért hívattam, hogy ruhát vagy selyemharisnyát adjak magának. Elismeri, hogy maga írta bele a „Sweeper” nevet tegnapi sürgönyömbe?

- Igen, - felelte őszintén Miss Fraser. - És a háromezer font...

- A magáé.

- Ne legyen nevetséges. Természetesen nem fogadom el.

- Tudja, hogy komoly hibát követett el? Ha feljelentem. elveszti állását.

- Az életem nagyobb részében állást kerestem. Azt hiszem, nagyrészt mindent megpróbáltam már, - nevetett Miss Fraser. Felállt, odadobta a csekket Limbsdocknak. - Ha azért hívott ide, hogy kellemetlenkedjék nekem… elmehetek.

Már az ajtónál volt, amikor Limbsdock megszólalt,

- Jöjjön vissza s üljön le.

A lány felhúzta szemöldökét, tétovázott, aztán engedelmeskedett.

- Miért tette? - kérdezte Limbsdock s rábámult.

- Nem tudom, - felelte a lány elgondolkozva.

Hirtelen ötlet volt. Meg kellett tennem... Háromezerkétszáz font... Mindig ilyen nagy összegben szokott játszani?

- Dehogy, - mondta Limbsdock. - Rendszerint csak shillingekben. De most végszükségben voltam, úgy éreztem, ha mondjuk ezer fontot nyernék, akkor talpra tudnám állítani Madame Pinkette divatszalonját... Nem is tudom, miért mondom el ezt magának.

- Én tudom. Folytassa.

- Ez minden. Georgie Jingle vesztett és Madame Pinkette bezár.

Miss Fraser elkomolyodott. Ilyenkor arca még szebb lett.

- Ne legyen ostoba. Látja, én is tudtam valamit a dologról. Tudtam, hogy Madame Pinkette voltaképpen Joseph Limbsdock. S néhány nappal ezelőtt hallottam, amint két bankember telefonon tárgyalta, milyen rosszul állnak... El kell fogadnia a pénzt.

- Nézze... bizonyos feltételekkel elfogadom.

- Milyen feltételekkel?

- Jöjjön, nézze meg a modelljeinket. Válassza ki akármelyiket s aztán elmondom a feltételeimet

Miss Fraser savanyú arcot vágott Limbsdock háta mögött, miközben követte a földszintre. Miss Jones a bemutatóteremben eléjük lépett. Limbsdock art kívánta, hogy a legújabb reggeli, délutáni és estélyi ruhákat vonultassák fel. Miss Fraser komor csendben nézte valamennyit. Limbsdock figyelte az arcát. Már nem volt vidám, hanem szfinxszé vált.

-Amikor kiléptek a bemutatóteremből, a lány nagyot sóhajtott.

- Kedves barátom, maguk száz évvel el vannak maradva.

- Biztosíthatom, hogy teljesen modernek vagyunk - szólt Limbsdock nyugodtan.

Bátran mutogatta Miss Frasernek Madame Pinkette kincseit, a pincétől a padlásig. Aztán visszavitte irodájába és becsukta az ajtót.

- Hát most mondja meg, mit szeretne, egészen őszintén. Szabadon választhat.

- Szabad őszintén beszélnem? Igen? Hát, barátom, ravatalon sem feküdnék olyan ruhában, amit maguk csináltak. Most elmulasztottam az ebédemet s a postahivatalban valószínűleg kirúgnak. Kérem, mondja el röviden, milyen feltételekkel hajlandó elfogadni ezt a nyomorult háromezerkétszáz fontot…

- Nem azt mondta, hogy Pinkette-nek új seprőre van szüksége? Hajlandó vállalni az új seprő állását? Szabad keze lesz. Ötven százalék a haszonból és heti harminc shilling fizetés. Ha nem fogadja el, visszaküldöm a csekket és jelentem eljárását a postaigazgatóságnak. Ne nevessen, komolyan gondolom.

- Mister Limbsdock - s a lány kezet nyújtott - ha komolyan gondolja: vállalom!

- Teljesen komolyan gondolom, - hangzott a válasz. Kinyújtotta a csekket. - Jobb, ha magához veszi. Aláírtam. Pinkette-nek új számlát kell nyitnia…

A lány vállat vont és engedelmeskedett. Táskájába tette a csekket.

- Helyes. Mikor kezdem a munkál? - Nevetett, de Limbsdock komoly maradt. - Azonnal? A hét végén? Holnap? Akár ma este?

Az óra kettőt ütött. A lány az ajtóhoz sietett. Limbsdock még nem engedte el.

- Ma este? - ismételte. - Meg kell beszélnünk a dolgokat. Eljön ide vagy a lakásomra?

- Jobb lesz, ha maga jön a lakásomra. Csak a nővérem lakik velem. A cím: Murdock Mansions, huszonnégy.

Mielőtt Limbsdock felelhetett volna, a lány már eltűnt. A férfi az ablakhoz szaladt, kinézett. Látta, amint a lány tétovázik egy pillanatig, aztán taxiba ugrik. Bemondta a címet:

- Duke Street kétszázhuszonkettő, St. James.

Limbsdock észrevette, hogy Miss Fraser nem a Jermyn-postahivatal irányába hajtat. De még mindig túlságosan erős volt benne a meglepetés, semhogy, gyanakodjék.

4.

Amikor a taxi megállt a Duke streeti bukméker előtt. Liane belátta, hogy már túlságosan késő van a sietségre. Kifizette a sofőrt és felszaladt Mr. Arbuthnot irodájába. Mr. Arbuthnot azonban nem volt benn. Helyettese megkérdezte:

- Nem intézhetnék el helyette valamit?

- Csak annyit mondjon, hogy Miss Fraser kereste… Ez minden. Tudni fogja...

A postahivatalban Liane felügyelője szinte rárohant a lányra, amikor belépett.

- Igen, tudom, - mondta a lány nyugodtan. - Majd holnap orvosi bizonyítványt küldök. Idegösszeroppanás, ha úgy tetszik... holnap nem jövök be.

A felügyelő elképedve hápogott. S Liane délutánjának hátralevő része a lehető legkellemetlenebbül telt el. De bár tudta, hogy hibákat követ el, nyugodtan figyelte a sokat szenvedett telefonálók igazságos dühkitöréseit. Csak egyszer riadt föl.

- Pinkette, Piccadilly nullakettőnullahat - szólalt meg egy hang. - Limbsdock beszél. Pontban félnyolckor ott leszek.

- Jobb lesz, ha nyolckor jön, - felelte a lány.

Liane későn szabadult. Mielőtt hazament volna, félüveg whiskyt, szódavizet, fél kiló teasüteményt s egy csokor halványsárga rózsát vásárolt. Aztán felfutott a kőlépcsőn, szabad kezével a kulcsot kereste, aztán amikor az ajtóhoz ért, kis ámuló kiáltással torpant meg s majdnem elejtette csomagjait.

Az ajtó előtt zömök ember állt, sötét szövetruhában.

- Halló, Miss Fraser, jó sokáig váratott, mi? Hadd vegyem át a csomagjait...

- Mit óhajt. Mister Arbuthnot?

- Barátságos üzleti tárgyalást. Indítványom van.

- Ne haragudjék, este dolgom lesz és a nővérem várja a vacsorát...

- Nem baj, - felelte könnyedén Arbuthnot. - Nem tartom fel sokáig.

- Öt percet adok magának…

- De nagyon siet! - morgott Mr. Arbuthnoi

- Azt hiszem, hallotta, hogy otthagyom a postahivatalt?

- Kár, - felelte a férfi. - Igen hasznos volt, s még hasznosabb lehetett volna. Szépen kereshetett volna pénzt, szépen és becsületesen. - Zsebébe nyúlt s piszkos bankjegycsomót vett elő, az egyiket Liane-nak adta. - Tessék, megszolgálta... Micsoda? Nem kell? De mondom, hogy megszolgálta. A magáé. Öt font

- Mi az indítványa Mister Arbuthnot? Mondja el minél gyorsabban, aztán el kell mennie.

A bukméker keresztbe vetette lábát, s elgondolkozva nézett cipőjére.

- Csak hat hónapja ismerem, Miss Fraser s azt hiszem, hatszor sem találkoztunk. Abban a pillanatban megtetszett már nekem, amikor a taxim elgázolta s én felvittem az irodámba és brandyt töltöttem magába... Módját ejtettem, hogy egy kis zsebpénzt keressen magának. Nem ártott senkinek és nekem sokat használt. Megegyeztünk abban: ha valamelyik nagyfejű magas fogadást köt valamelyik lóra, közli velem. Felhívtam a „táviratfelvétel”-t s maga ismételte az ő sürgönyeiket, mintha én adtam volna fel őket…