SUSANNA PARK

TÜSKEHEGY

I. RÉSZ

AMYTA

Könyv Guru

Budapest, 2022

TARTALOMJEGYZÉK

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

19.

20.

21.

22.

23.

24.

25.

26.

Epilógus

1.

– Jó reggelt! – jött be anyja a szobájába a szokásos reggeli teával.

Hajnali négy óra. Hétéves kora óta minden reggel ekkor kelt, és még a tea előtt felöltözött.

Együtt teázott anyjával. Csendben végezték ezt a szertartást, alig szólva egymáshoz. Ez az idő a befelé figyelés időszaka volt, nem a nagy szavaké. Végiggondolta az útvonalat, amit évek óta lefutott minden reggel. Nyolc kilométert a házuk mögötti erdőben. A Tiszta–erdőben, ahogy mindenki ismerte. Itt tényleg minden nyugodt, csendes és békés volt. Úgy ismerte már, mint a tenyerét. Ismerte minden zugát, az állatok búvóhelyét, a titkos kis barlangot a hegy oldalában, ami az erdőn túl magasodik. Innen hozott néha virágot anyjának, amikor valamiért bosszúságot okozott neki, és ki akarta engesztelni, vagy csak úgy, szeretetből.

Amikor elfogyott a tea, csendben felhúzta a cipőjét, és kisurrant a szobából. Anyja csak nézett utána, csendesen sóhajtott egyet, és kivitte az üres csészéket a konyhába, majd az ablakon keresztül merengőn nézett arra, amerre a lány eltűnt a szeme elől.

A férje állt meg mellette. Együtt néztek a lány után, majd a férfi így szólt mély, dörmögő hangján:

– Hamarosan itt az idő, készüljünk! – és kiment a házból.

Amyta anyja nekilátott szokásos reggeli teendőinek, hogy mire a lány visszatér, forró fürdő és reggeli várja. Utána jön a házitanító, akitől a lány számolni és olvasni tanult, valamint Hona nyelvét, mely annyira eltért az övéktől. Az asszony még most is nehezen boldogult vele, pedig itt él, ebben az országban már tizenhét éve…

Amyta elgondolkozott futás közben. Szülei kisgyermekkorában költöztek vele ide, ebbe a madár sem látogatta kisváros mellett lévő tanyára. Bőven volt pénzük ugyan, ők mégsem hivalkodtak. Megvették a kissé lerobbant házikót, és rendbe hozták. A földet, mely a házhoz tartozott megművelték, igaz, segítséget is felvettek hozzá, két legény dolgozott nekik. Ők a pajtában aludtak, télen meg a városban verték el a náluk keresett pénzt. Szépen fizettek nekik, így nem panaszkodtak, és nem is pletykáltak róluk, mert tudták, hogy akkor következő évre kereshetnek másik helyet, pedig nagyon szerettek itt. A gazda tisztességes volt, sosem kellett a kialkudottnál többet dolgozniuk, mindig pontosan fizetett, és a koszt is remek volt.

Egyedül a lovász lakott egy kis házban az istálló mellett egész évben, és gyönyörű lovaikat gondozta. Apja éjfekete csődörét, melyet idős apja még mindig úgy ült meg, mintha fiatal legény lenne. A két kis hátaslovat s Amyta csodálatos hófehér kancáját, Szelet.

Tízéves lett, amikor apja hazahozta a csikót. Meg is lepődött, hogy elutazott, hiszen szülei még a városba sem nagyon jártak be. Ha valamit intézni kellett, a lovász ment helyettük, ők talán évente egyszer, ha a városba mentek. Ettől függetlenül tisztelettel beszéltek róluk mindenhol, mintha mindig is itt éltek volna.

Mire ezt végiggondolta Amyta, visszaért a házhoz, és bement az istállóból leválasztott, egész nap lezárt szobába. Ide apján és rajta kívül senki sem járt be, a legények kíváncsiskodni sem mertek.

Apja itt alakított ki neki egy külön szobát, ahol gyakorolhatott. Volt itt pad, amin súlyokat emelt, rúd, amin húzódzkodott, egy bábu, amin vívni tanult, vagy a kés forgatásának rejtelmeiben merült el. Ezenfelül hetente háromszor apjával együtt kilovagoltak, és íjjal is megtanult lőni.

Mindezt persze teljes titokban. Nem beszélhetett róla senkinek, nem mintha lettek volna bizalmas barátnői. A társasága igazán csak Szél volt és a cicája, Hercegnő. Hogy honnan került elő a macska, senki sem tudja. Miután apja hazahozta a lovat, másnap megjelent, és beköltözött. Öntörvényű állat volt, annyi szent, egyedül Amytát tűrte meg maga mellett.

Amyta a két állatnak mondta el, ha valami a szívét nyomta, vagy éppen boldog volt. Azok pedig úgy figyeltek rá, mintha értenék minden szavát. Kancája egyetlen füttyentéséből vagy a legkisebb jelzésből is tudta, hogy mit szeretne, cicája pedig pontosan tudta, mikor kell békén hagyni, vagy éppen mikor bújhat oda hozzá.

Végzett a napi kirótt penzummal, és bement a házba megfürdeni. Szülei már az asztalnál várták.

– Mikorra jön a tanító? – kérdezte apja.

– Ma kicsit később jön – felelte anyja –, megüzente a legénnyel, hogy valami dolga akadt, és elnézést kér.

– Hmmm – nyugtázta apja, majd az időről és a feladatokról kezdtek el beszélgetni.

Amyta csendben hallgatta, csak csipegetett az ételből, valahogy nem volt ma reggel éhes. Olyan furcsa nyomást, vibrálást érzett a levegőben, mintha vihar készülődne, pedig szikrázóan sütött a nap.

Már majdnem végére értek a reggelinek, amikor egy gyönyörű éjfekete pillangó libbent be az ablakon és szállt le az asztal közepére. Megrebegtette fényes, törékeny szárnyait, majd egy pillanatra mintha lefagyott volna, megmerevedett, majd ismét megmozdult és kilibbent az ablakon.

Mintha az idő is megállt volna egy pillanatra, úgy meredt apja és anyja az asztalnak arra a pontjára, ahol a pillangó ült még egy pillanattal korábban, majd egymásra néztek, és egyszerre ugrottak fel az asztaltól.

– Nyergelj, fiú! – üvöltött apja olyan hangon a lovásznak, amilyet Amyta még sosem hallott tőle, majd korát meghazudtoló fürgeséggel rohant ki az udvarra.

Anyja megragadta a karját, és maga után húzta a szobájába:

– Öltözz gyorsan át! – kiáltotta, és már szórta is lovaglóruháját az ágyra.

Amyta csak állt értetlenül.

– De hát mi a baj? – kezdte, de anyja szikrázó szemmel nézett rá, és rákiabált:

– Öltözz már, értetlen leány!!!

Semmit sem értett, teljesen összezavarodott, de gépiesen öltözködni kezdett, miközben azt látta, hogy anyja egy hátizsákba pakol neki. Betette kincsesládáját, majd még két erszény pénzt és még egy dobozt, amit Amyta még sosem látott. A lány hiába kérdezte, anyja egy kézmozdulattal elhárította a kérdést, és pakolt tovább. Több váltás ruhát tett el, még két pár csizmát, egy meleg köpenyt és kabátot.

Majd megfogta Amyta kezét, és kivezette a konyhába, ahol apja már várta őket.

– Most el kell menned – kezdte anyja –, menj a titkos barlangodba, amit a hegyoldalban mutattál nekem, Szél majd odavisz.

– Ne kérdezz most semmit, csak vágtass, ahogy csak tudsz – vette át a szót apja. – Ha a barlangban leszel, biztonságban, akkor a táskádban található dobozban megtalálsz mindent, amire szükséged lesz. A lényeg az, hogy ne nézz vissza egyetlenegyszer sem.

Kikísérték az udvarra, ahol már a lova várta felnyergelve, Hercegnő a nyeregtáskában lapult. Anyja megölelte, apja pedig már dobta is fel a nyeregbe. Mindig is csodálkozott, hogy apjának ennyi idősen is ilyen ereje van, de ezen most végképp nem tudott elgondolkozni. Apja még megszorította a kezét, és Szél már vágtatott is. Ő szinte csak kapaszkodott a kantárba, és a ló máris a megfelelő irányba száguldott olyan sebességgel, amilyet eddig még sosem tapasztalt.

Amyta semmit sem értett. Ha akart volna sem tudott volna hátranézni szülei házára. A ló olyan sebességgel vágtatott, hogy csak meresztette előre a szemét, nehogy nekiugrasson egy fának. De Szél pontosan ismerte az utat, számtalanszor jártak már Amyta titkos barlangjánál.

Ezt a barlangot Amyta nem sokkal azután fedezte fel, hogy megkapta Szelet. A lóval felbátorodott, és egyre messzebbre merészkedett az erdőben, míg kibukkant a hegy lábánál, amely ajtajukból is olyan jól látszott, de gyalog bizony igencsak meg kellett erőltetnie magát az embernek, ha estig meg akart fordulni.

Véletlenül vette észre a barlangot, hiszen bejáratát jókora kő fedte el az egyébként is sűrűn nőtt fák között. Óvatosan merészkedett be, hiszen nem tudhatta, hogy nincs–e már lakója, például egy jókora medve. De szerencsére lakatlan volt a tágas természetes képződmény.

Nem volt benne teljesen sötét, mivel egy apró kürtőszerű repedés futott fel egészen az egyik oldalon, és némi fényt engedett be meg mindig friss levegőt. Tágas, szép, száraz barlang volt, nem messze egy patak is csörgedezett a hegyoldalon, így Amyta kinevezte a barlangot titkos búvóhelyének, és ide hordta a kincseit.

Volt itt kőgyűjtemény, növények termései és egyéb apróságok, amiket egy tízéves kincsnek tart. Aztán ahogy teltek az évek, hozott szalmazsákot, takarót meg párnát, néhány könyvet, és itt töltötte délutánjait olvasgatva, távol mindentől.

Nem azért, mert otthon nem tehette volna ezt meg, hanem mert jólesett neki a barlang különleges nyugalma. Egyik sarokba szénát tett és szalmát szórt ki, így Szél is jól érezte magát.

Úgy nagyjából egy évvel a mostani vágta előtt anyjával gombát szedett az erdőben. Már eléggé messze jutottak a házuktól, anyja elfáradt, és szomjasak is voltak mindketten. Amyta ekkor úgy döntött, hogy beavatja anyját a titkába, elvitte hát a barlanghoz. Anyja jól megnézett mindent, nevetett egy nagyot, hogy milyen jó kis játszószobát talált magának Amyta, csak kissé messze a háztól.

Megpihentek itt, és anyja azt javasolta, hozzon ide magának némi ennivalót is, úgy ő nyugodtabb lenne, hogy uzsonnázik valamit, amikor itt van. Így került egy kis polc is ide, amin gyümölcs, szárított hús, kolbász, lekvárok, valamint némi édesség is mindig megtalálható volt. Amikor lovagolni indult, Amyta anyja mindig becsúsztatott egy vekni kenyeret vagy egy kalácsot a nyeregtáskába, így az uzsonna már biztosan nem maradt el.

Amyta ide hozta összegyűjtött gyógynövényeit is. Egy kis összeeszkábált asztalon válogatta, rendezgette őket. Sokat tanult erről Ilonka nénitől, az erdő boszorkányától, ahogy a falubeliek nevezték. Amyta barangolásai során talált rá az erdő mélyén rejlő kis házra, amely majdnem összedőlt már, érdekes módon kéményéből mégis füst tekergőzött az ég felé.

Kíváncsiságtól vezérelve egy darabig figyelte a házikót, majd amikor már vagy félórája nem történt semmi, úgy döntött, lesz, ami lesz, bekopog. Ekkor kinyílt az ajtó, és egy vénséges vén öregasszony lépett ki az ajtón vödörrel a kezében, és a kúthoz indult. Öreg, rozsdás szerkezet volt az is, nyikorgott a lánc lefelé menet nagyon. Amyta látta, hogy az öregasszony nagyon nehezen húzza fel a vödröt, így odalépett mellé, és segített neki, még a házba is bekísérte, bevitte a vödör vizet is.

Bent körbenézett, és meg sem lepődött, hogy a ház belülről ugyanolyan kopott volt, mint kívülről. Ám gyógynövények illata lengte be, és a padló makulátlanul tiszta volt, a tűzhely pedig kellemes meleget árasztott.

– Ki vagy te, lányom? – kérdezte rekedt hangon tőle a néni. – Nem félsz tőlem?

Amyta nagyot nézett. Nem is hallott soha arról, hogy élne valaki az erdőben, akitől félnie kellene, így csak a fejét rázta.

– Nem tudom, néni, miért kellene félnem – felelte.

Az öregasszony leült, és hatalmasat sóhajtott.

– Hát én vagyok Ilonka néni, az erdő boszorkánya, azért.

Amyta emlékeiben kutatott, de nem emlékezett, hogy hallott volna valaha felőle. Inkább úgy döntött, illedelmesen bemutatkozik, hiszen Ilonka néni egyáltalán nem látszott félelmetesnek.

– Csókolom, Ilonka néni, én Amyta vagyok az erdőn túli tanyáról.

Ilonka néni csak nézte egy ideig, majd elhúzta ráncos szája szélét, amiről később kiderült a lány számára, hogy mosoly, majd megkérdezte, mi járatban van. Amyta elmondta, hogy csak erre lovagolt az erdőben, és felkeltette a figyelmét a kis ház. Az öregasszony csak nézte hosszadalmasan, vizslatta tekintetével, majd intett neki, hogy üljön le, és egy a tűzhelyen lévő edényből levest szedett mindkettejüknek. A levesnek nagyon jó illata volt, de kissé furcsán nézett ki, Amyta gyanakodva nézte. Meg is kérdezte, hogy miből készült.

– Pocokból – hangzott a válasz. – Nekem nincsenek állataim, és vadászni sem tudok, a pockokat viszont a macska elkapja.

Amyta gyomra először fordult egyet, de mivel látta, hogy Ilonka néni milyen jóízűen kanalazza a levest, ő is belekóstolt. Meglepően finom volt, meg is ette az egészet.

Hát így ismerkedett meg Ilonka nénivel, a környék öreg javasasszonyával. Később sokat járt ide. Itt tanulta meg a gyógynövények nevét, szedésük módját, tárolásukat. Azt is, hogy melyik mire jó, hogyan kell főzetet, borogatást készíteni belőlük.

Megtudta azt is, hogy Ilonka néni volt a falu bábája sok éven át, ő segítette világra még a polgármestert is annak idején. Minden sebbel, nyavajával hozzá fordultak a falu lakói, nagy tiszteletnek örvendett. Aztán jött egy fiatal orvos a faluba, és szépen lassan meggyőzte a falusiakat, hogy az ő módszere jobb. A falusiak meg elkezdtek hozzá járni, elmaradtak Ilonka nénitől, akinek még a házából is ki kellett költözni, mert nem tudta fizetni az adókat.

Így került ide, az erdő közepén álló roskadozó viskóba. De azért a falusiak néhanapján meglátogatták itt is. Voltak olyan bajaik, amiket csak ő tudott jól kezelni a gyógynövényeivel, vagy ha egy szülés nehéznek ígérkezett, akkor az asszonyok csak eljöttek érte, hogy adjon valamit, ami segíthet. Ilyenkor került egy–két tojás, méz, csirke, vagy ilyesmi, amit a falusiak hoztak a gyógyszerekért cserébe.

Amyta hetente többször eljárt ide, és a tanításért cserébe megigazította a tetőt, vizet húzott, és mindig hozott valamit: húst, lisztet, cukrot, zöldségeket, gyümölcsöt. Anyja sosem kérdezte meg, hova viszi, ő pedig nem élt vissza ezzel, de egy kis zsák ezt vagy azt mindig hozott Ilonka néninek.

Az öreg javasasszony először csak nézett, amikor letette az asztalra, amit hozott, de nem szólt semmit. Nekiláttak az aznapi tanulmányoknak, és közben főztek valamit abból, amit Amyta hozott, miközben a lány a gyógynövényekről tanult meg mindent, amit csak meg lehet tanulni.

2.

Most szülei arra kérték, hogy a barlangban húzza meg magát, habár nem értette, miért és meddig. Hiába próbálta a kantárt rángatni, Szél mintha meg sem érezte volna, csak száguldott tovább, majd a barlang bejárata előtt állt csak meg, de olyan hirtelen, hogy Amyta majdnem átbucskázott a fején. Leugrott a lóról, és a házuk felé nézett. A fák között ugyan nem látott ki, de arra, amerre a háznak kellett lennie, hatalmas fekete füstöt látott az égre szállni. Majdnem visszaugrott a lóra, de az húzta be maga után a barlangba. Amyta kénytelen–kelletlen vele ment, mire beértek a szobába, a macska már az ágy tetején ült.

Amyta meglepetten nézett körül. Igaz, hogy anyjával kicsinosította a szobát, de attól, ami most várta, leesett az álla. Az ágy előtt kicsi szőnyeg, az egyik fal mellett pedig egy szekrény állt. A polc tele volt élelemmel. Maga mögé nézett, és látta, hogy a Szélnek szánt széna és szalma mennyisége is bőven megnövekedett. Nem is vette észre döbbenetében, úgy eljött mellette. A falon talált még vaskampókat, melyekre a lószerszámot tehette, és kisebb kampókat is a kabátja, köpenye számára.

Anyja és apja teljesen berendezték számára a helyet, mintha a továbbiakban itt kellene élnie!!! Most már aztán végképp összezavarodott. Nem értett semmit. Megfordult, és elindult kifelé a barlangból megnézni, mi történt, de aztán rájött, ha most hazamegy, szülei nagyon megharagszanak, így Ilonka néni felé vette az irányt, hátha ott nyugalmat talál. De Ilonka nénit nem találta otthon, amit nagyon furcsállott. Elüldögélt a ház előtt egy darabig, majd eszébe jutott, hogy lovát felszerszámozva hagyta, és az bizony nem fog tetszeni a jószágnak.

Lova nyugodtan várta, habár miután leszedett róla mindent, mintha kissé duzzogva fordított volna neki hátat. Amyta elkezdte kicsomagolni a nyeregtáskákat és legnagyobb meglepetésére egy gyönyörű kardot talált rongyokba csomagolva. Pengéje akár a tiszta víz, szinte áttetsző volt, ám amikor ujjával hozzáért, meg is vágta rögtön. A markolatba egy nagyon különleges szimbólum volt vésve, a lány nem is értette, mit jelent.

Amyta óvatosan eltette a kardot, és folytatta a pakolást. Megtalálta a nyeregtáskában azt a táskát, amit anyja rakott össze neki, ezt egyelőre az ágyra tette. Talált még egy csodaszép tőrt is, melyet az övére csatolhatott, és egy másikat, amely csizmaszárba való volt.

Hercegnő az ágy sarkába húzódva aludt. Amyta elpakolt mindent, látta, hogy a szekrényben már voltak ruhák bekészítve számára, így egyre biztosabb volt benne, hogy a szülei készültek a mai napra, csak nem értette, miért.

Letette ágyára azt a különös dobozt, amelyet anyja tett a csomagjába, és amelyről apja említést tett. Egyelőre nem nyitotta ki. Nem is tudta hogyan, hiszen zárat nem látott rajta, viszont a doboz minden oldalára a kardgombon látható szimbólum volt rávésve. Ettől eltekintve egy teljesen átlagos, nem túl nagy doboznak tűnt. Szép tölgyfából készült, lakkozott volt, rajta a vésésekkel. Most már csak azt kellett kitalálnia, hogyan nyissa ki.

Eléggé elfáradt a mai napra. Készített magának némi vacsorát, de csak turkálta az ételt, majd félre is tolta a tányért. Csak citromfűteáját itta meg, hogy kissé megnyugodjanak az idegei.

Lefeküdt, de nagyon nehezen jött álom a szemére, sokáig forgolódott. Végül nagy nehezen elaludt. A hajnal első fényeire már felébredt, hiszen minden hajnalban ekkor kelt. Azzal az elhatározással ugrott ki az ágyból, hogy ha törik, ha szakad, bizony kijut a barlangból, és utánanéz szüleinek. Felöltözött, megmosakodott, majd a barlang bejáratához indult, amikor furcsa kopogásra lett figyelmes, mintha valaki a sziklát ütné kívülről. A falhoz lapult, úgy osont előre. A bejárat felől érkezett a hang, így odalopakodott úgy, hogy végig a sötétben maradjon. Úgy tűnt, valaki a rejtekhelyére bukkant, de csak egy rigó próbált elkapni egy gilisztát a fal tövében, többször odakapott, de csak a falat találta el. Megnyugodva araszolt tovább, de a barlang szájától csalódottan fordult vissza, mert olyan sűrű volt a sötétség odakint, hogy az orráig sem látott.

Három napig maradt a barlangban. Ki–kinézett, de vagy sötétség volt, vagy homály. Ettől függetlenül nem bírta tovább, és összeszedett, amit csak tudott, felszerszámozta lovát, és kivezette az erdőbe. Nem ült fel rá, száron vezette, hiszen most sem világosodott ki teljesen. Lassan baktattak. Furcsán nyomott, szinte csendes volt az erdő is. A lehető leghalkabban lépegetett, de lovával nem tudott mit kezdeni.

Először mégis Ilonka néni kunyhója felé vette az irányt. A tisztástól, ahol a viskó állt, jóval távolabb kikötötte a lovát, és egyedül lopakodott tovább. Már a fák közül látta, hogy nem füstöl a kémény. Közelebb érve érezte a csendet és az elhagyatottságot. Ilonka néni eltűnt. Óvatosan leselkedett a fák közül, hátha mégis mozgást lát, majd odaóvatoskodott, belökte a kis kunyhó ajtaját.

Odabent már mindent vékony porréteg fedett. Látta, hogy itt bizony már napok óta nem járt senki. Csalódottan járta körbe a kis kunyhót, nézegette az egykor oly kedvesen használt, kopott tárgyakat, amikor az egyik fonott kosárban furcsa csillogást látott. Odahajolt és az apróra vágott gyógynövények között egy medált látott csillogni. Kivette a kosárból, és legnagyobb döbbenetére a szép aranyláncon függő medál pontos mása volt a kardján lévő vésetnek – a Nap és a Hold egymásba fonódva, melyet egy csillag tart meg, középen egy apró zöld smaragddal.

Nem értette, hogyan került egy ilyen viskóba ez a csodaszép ékszer. Éppen ezen merengett, amikor zajt hallott kintről. Megijedt. A zsebébe rejtette a láncot, és az ajtóhoz lépett. Hatalmas fekete Holló nézett vele szembe egy lefordított kosár tetejéről. Még sosem látott ekkora madarat. Egymásra meredtek egy pillanatig, majd a madár sebesen felszállt, sebesebben, mint az normális lett volna.

Amytát nagyon rossz érzés fogta el, otthagyta a kunyhót, és már rohant is vissza Szélhez. Gyorsan eloldozta a lovat, és most már szülei háza felé igyekezett. Sebesen futott, lova kötőfékét is elengedte, remélte csak, hogy a ló követi. Semmi sem érdekelte, nagyon rossz előérzete volt.

Ám ahogy a ház közelébe ért, mielőtt kirontott volna a fák közül, lelassított és óvatosan kilesett az egyik fa mögül. Döbbenettel bámulta az elfeketedett romokat. Szinte semmi nem maradt a házból és a körülötte álló épületekből. Hatalmas fekete füst szállt az ég felé, az okozta a három napja tartó sötétséget a hegyoldalon. Amyta csak állt az erdő szélén. Nem tudta, meddig állt ott. Csak nézte az egykor oly kedves helyet, és nem értette, hogy miért történt mindez.

Egy idő után úgy érezte, valaki figyeli. Ám hiába nézett körbe, senkit sem látott, akárhogy meresztgette a szemét. Épp fel akarta adni, és elindult volna a romok felé, amikor a szeme sarkából mozgást vett észre. Egy hatalmas fekete Holló ült az egyik fán, nem messze tőle, és őt nézte.

Amikor a madár észrevette, hogy felfedezték, lassan kitárta a szárnyait és leereszkedett a földre. Megremegett körülötte a levegő, és Amyta elcsodálkozva látta, hogy a Holló helyén tanítója áll. Nyeszlett kis ember volt, sosem kedvelte túlságosan, ám most nem ért rá ezzel foglalkozni. Ezer kérdés száguldozott a fejében, ám mielőtt szóra nyithatta volna a száját, a kis ember megszólalt:

– Hát mégiscsak előkerültél – szinte krákogta –, a király nagyon elégedett lesz velem – vihogott magában.

– Miiii aazz, hooggy aa kkiirráályy? – dadogta Amyta. – Eezt neem éérrteem.

– Ó, butácska leány, hát persze, hisz semmit sem tudsz. De most nem ez a fontos. Ne félj tőlem – bizalmaskodott a kis ember. – Mindjárt itt lesznek, és én nagy jutalmat kapok – és megragadta Amyta karját.

A lányt meglepte, milyen erős ez a kis ember, és hogy milyen gonoszság sugárzik belőle. Próbált hátrálni, vissza az erdőbe, de a tanító nem engedte.

– Ki vagy te? És miért akar látni a király? – próbálta megtudakolni a lány, hátha lankad a tanító figyelme, és akkor kiszabadulhat. Tudta, ha beleveti magát az erdőbe, nem éri utol, hiszen mindennap itt futott, jól ismerte.

Ám a másik gyanakodva nézte apró fekete szemével.

– Hiszen ismersz, a tanítód vagyok. Az meg, hogy a király miért akar látni, majd kiderül, ha odaérsz – vihogta. – Már ha egyáltalán odaérsz – sziszegte az arcába tele gyűlölettel.

Amyta megrémült, de a kis fickó szorosan markolta a karját. A lány teljesen kétségbeesett, mert már látszott a fák közül a porfelhő, ami kocsi közeledtét jelezte mindig. Nem tudta, mitévő legyen, hogyan szabaduljon.

Ekkor zajt hallott az erdő felől, és egy furcsa tarka ruhás idegen sétált ki a fák közül. Magas volt, fején a haj kusza tincsekben meredt mindenfelé, és színes szalagok voltak belekötve, mint egy májusfán. Sárga nadrágot, piros inget, kék mellényt és lila cipőt viselt. Kanárimadárnak is beillett volna, ha nem lett volna teleaggatva mindenféle fegyverrel.

Arca fehér volt ugyan, de mandulavágású szeme elárulta származását – valószínűleg Távolból való az idegen. Ott a harmadik kontinensen, dél felé élnek ezek a magas, mandulaszemű harcosok, akik néha elvetődnek más országokba is. Még sosem látott ilyen embert Amyta, és nem tudta, hogyan került most ide.

Legnagyobb meglepetésére tiszta kiejtéssel így szólt:

– Engedd el a lányt!

Tanítója is meglepődött, de csak szorosabban markolta Amyta karját.

– Tűnj el, idegen! – sziszegte. – A lány a miénk – és közelebb húzódott. – Hamarosan úgyis itt vannak érte, semmit sem tehetsz már – röhögött.

Az idegen lassan sétált feléjük. Még nem ért oda teljesen, de már látszott, hogy nemcsak magas, de izmos is, és ha arra kerül a sor, könnyedén legyőzi a tanítót. Úgy mozgott, mint egy nagymacska. A kis ember egyre közelebb próbált húzódni, miközben a jövevény háta mögé pillogott, azt várta, mikor ér oda a kocsi. De az még nem látszott, csak a fák között a porfelhő közeledett.

– Engedd el a lányt! – szólt újra az idegen vészjóslóan.

Amyta teljesen meg volt zavarodva, nem értette, mi történik körülötte, és azt sem tudta eldönteni, hogy jobban jár–e, ha az idegen kezébe kerül. Rettegve állt, izmai megkocsonyásodtak a félelemtől, és már feladta tervét, hogy elfusson. A kocsi egyre közeledett, nem maradt sok idő, hogy kiszabaduljon a kis ember markából, és valahogy megpróbáljon elmenekülni a másik elől.

Megacélozta magát, hiszen az élete volt a tét. Lecsendesítette szíve dobogását, és ugrásra készen figyelt. A másik kettő farkasszemet nézett egymással, és amikor az idegen kihúzta a kardját, tanítója egy pillanatra megrettent, és elengedte Amyta karját. A lánynak több se kellett, bevetette magát a fák közé, és rohant, mint egy eszeveszett. Még hallotta a károgást és a szárnysuhogást, ahogy tanítója valószínűleg Hollóvá változva elrepül, és hogy valaki idegen nyelven dühösen felkiált, aztán csak rohan előre. Csörtetett, mint egy dúvad, nem érdekelte, hogy követik–e, csak futott, ahogy a lába bírta.

Már teljesen besötétedett, így nem látott szinte semmit, mert a hold még nem jött fel. Hirtelen nekirohant egy fának, beverte a fejét és elájult.

3.

Rettenetes fejfájásra ébredt. Füstszagot érzett, és valaki betakarta, feje alatt a hátizsákját tapintotta. Kinyitotta a szemét, és fákat látott a feje felett. Lassan tértek vissza az emlékei. Homlokához nyúlt, és hatalmas dudort érzett rajta. Hát igen, nekiszaladt egy fának – emlékezett vissza –, és elájult. Lassan oldalra fordította a fejét. Tüzet látott maga mellett, és arrébb Szél volt egy fához kikötve. A tűz túloldalán pedig egy fekete ruhás férfi ült.

De jó, egy újabb rajongóm, állapította meg magában keserű szájízzel. Ám még élek, úgyhogy remélhetőleg nem akar megölni – gondolta végig, és megpróbált felülni. Erősen szédült, így visszahanyatlott. Az idegen ekkor vette észre, hogy felébredt.

– Még ne ülj fel, mindjárt adok inni.

Ismerős volt a hangja, habár nem tudta, honnan. Kecses, magas férfi volt, fekete ruhában, mely kényelmesnek látszott hosszú utazáshoz. Haját, fülét kendő fedte. Ahogy közelebb ért a vízzel, és Amyta ki tudta venni a vonásait, meglepődve vette észre a mandulavágású szemeket.

– Igyál! – adott oda egy kis fakupát neki.

Amyta felkönyökölt – már ez is borzasztó nehezére esett –, és beleszagolt a kupába. Nem víz volt benne, nem is bor. Gyógynövények illatát érezte. Gyanakodva nézett a férfira, de mivel más választása nem volt, lehajtotta az italt. Visszahanyatlott a hátizsákra, és szinte azonnal elaludt.

Amikor újra magához tért, már magasan járt a nap az égen. Füst nem volt, és a feje meglepően könnyűnek bizonyult. Fejfájása elmúlt, és homlokán a duzzanat is eltűnt. Felült. Látta, hogy az idegen a már kialudt tűz túloldalán furcsa keresztbe tett lábbal ül, kezeit lazán a térdein nyugtatja, és mintha aludna.

Amyta amilyen halkan csak tudott felkelt, felvette a hátizsákját, és odaosont Szélhez. A zsákot a nyeregtáskába csúsztatta, és épp fel akart kapni a lóra, amikor megszólalt egy hang mögötte:

– Én a helyedben ezt nem tenném.

Amyta megdermedt. Kivette a lábát a kengyelből, és lassan megfordult. Az idegen még mindig úgy ült, mint az előbb. Gondolkozott egy ideig, majd lassan visszasétált hozzá, és leült a pokrócra. Csendben figyelte az idegent. Látta egyszerű, de praktikus viseletét, mely utazóhoz illett. Látta szép fehér arcát, és még lecsukva is mandulavágású szemeit. Jóképű volt a maga távoli módján, és a lány kíváncsian pillantott a füle felé, de nem látta azt a fejet takaró kendőtől, így inkább a fegyvereit vizsgálta meg. Látta a földre keresztben lefektetett kard míves markolatát, a közeli fának támasztott íjat és nyílvesszőket, melyek tolla semmit sem árult el. Több fegyvert nem látott, de biztosra vette, hogy az idegen ruhája alatt jó néhány tőr is meglapul.

Egy ideig csendben ültek, majd a férfi kinyitotta a szemét. Átható barna szeme pillantása egy pillanatra zavarba hozta a lányt. Mintha a vesémbe látna – gondolta, de nem szólt, csak várt.

– Hogy van a fejed? – kérdezte az idegen pár perc hallgatás után.

– Ööö, ó, jól – hebegte Amyta. – Ki vagy te? És mit akarsz tőlem? – kérdezte, mert már elege volt a talányokból.

– Sly vagyok. Távolból jöttem, és azt a feladatot kaptam, hogy vigyelek a Császárhoz.

Amyta ledöbbent. Ő egy kis falusi leány. Mit akarhat tőle a nagy és híres Császár? Teljesen összezavarodott. Távolt soha senki nem merte megtámadni, hiszen tudvalévő volt, hogy a Császár varázserővel bír. Ezt bizonyítja az is, hogy már ezer éve uralkodik, és azt beszélik, mégsem látszik többnek harmincöt évesnél. Királyok jöttek–mentek, kontinensek változtak, de a Császár ugyanaz maradt. Senki nem is mert szembeszállni vele, mert féltek varázserejétől. Pedig azt is mesélik, hogy soha nem használta rosszra, pusztán arra, hogy népe békében és bőségben él. Nincsenek soha belharcok országában, és kívülről sem támadja meg soha senki.

Különleges képességekkel bíró harcosait néha elküldi távoli országokba, hogy információkat hozzanak neki, vagy éppen csak megtegyenek ezt–azt, hogy még félelmetesebb hírét keltsék Távolnak.

Amyta nem értette, mi történik vele és körülötte. Pár nappal ezelőtt még élte békés életét, míg az a fekete pillangó be nem repült az ablakon. Azóta meg csak menekül, és azt sem tudja, miért.

A Fekete király emberei is keresik. Hona egykor virágzó ország volt, majd négy részre szakadt. Északon, Rionban Amarylla királynő uralkodik, a híres tündérboszorkány. Honát és Riont egy hatalmas szakadék, a Bűnhődés Hasadéka választja el egymástól, amiről azt mesélik, hogy a régi háború végén keletkezett, amikor a sok gonoszságtól, amit a király és a királynő tettek egymás ellen, egyszerűen meghasadt a föld.

Keleten, a Tüskehegyen túl senki sem tudja, hogy mi van, hiszen a Tüskehegy megmászhatatlan, és a tenger felől is megközelíthetetlen az a part.

Délen, Riában, ahol Amyta is felnőtt, nincs varázserő, itt egyszerű népek laknak, akik csak a mesékből ismerik a varázslást. Honát és Riát a Magas–hegység választja el egymástól, amin még emberfia át nem kelt. Nem azért, mert az égig érne, hanem mert olyan meredek sziklás, hogy senki sem tudja megmászni. Riát a tenger felől lehet megközelíteni, de olyan sziklás a partvidéke, hogy csak két kis kikötője van. Az egyik a fővárosban, Riahában, a másik pedig egészen a Magas–hegységhez közel, Ciaha kikötője. Ciahát nem használják, mert onnan az út nehéz a szárazföld belsejébe, de azt rebesgetik, hogy ezen a kikötőn keresztül szoktak beszökni azok, akik nem akarják, hogy a nagy nyilvánosság tudjon jöttükről, mivel Riaha kikötőjét szigorúan őrzik, és minden kikötni kívánó hajót alaposan átvizsgálnak. Ezenkívül Hona és Ria között a hegyen át vezet egy ösvény a Vágott Szurdokon át, de azt mindkét oldalon szigorúan őrzik, a közlekedés rajta tilos.

Amyta mindezt végiggondolta, és továbbra sem bízott az idegenben. Biztos volt benne, hogy nem Riahán keresztül érkezett, mert akkor nem ülhetne itt, vele szemben.

– Miért akar látni a Császár egy olyan kis jelentéktelen lányt, mint én? – kérdezte végül.

– A Császár pontosan tudja, hogy ki vagy, leány, még ha te magad nem is vagy ezzel tisztában. Látta a jövődet és azt, hogy ő miben lehet a segítségedre. De ehhez magammal kell vigyelek hozzá.

– Na persze – bólogatott Amyta. – Mintha én valami híresség lennék – gúnyolódott a lány.

– Nem tudom, hogy ki vagy, azt nem közölték velem – tiltakozott a férfi –, csak a nevedet tudom.

– Ki vagy te? – kérdezte Amyta.

– Sly vagyok – közölte a férfi, de többet nem mondott, Amyta hiába várta.

Amyta hallgatott. Végiggondolta, amit tudott, és ami történt vele, és eldöntötte, hogy márpedig ő nem megy a férfival. Megkeresi a szüleit, bárhol is legyenek, és hazahozza őket. Határozottan felállt.

– Nem megyek veled – közölte a férfival. – A szüleimet megyek megkeresni. És nem érdekel a Császár. Nem vagyok senki, csak egy falusi leány, akit összekeversz valakivel – és a lovához indult.

A férfi bólintott, mint aki erre a válaszra számított. Amyta megfogta a kantár szárát, és el akart indulni, amikor az idegen újra megszólalt:

– Látod azt a követ magad előtt? Nézz körbe, még három van mögötted egyenlő távolságra. Ha kilépsz rajtuk, már nem véd meg a varázs, és a Hollók megtalálnak. Hamarabb elfognak, minthogy kettőt pillanthatnál, és soha nem látod újra a szüleidet.

Amyta megtorpant. Nem értette, milyen varázs veszi körbe, de elgondolkodott. Nagyon csendes volt körülötte az erdő, szinte halottian csendes. Ez eddig fel sem tűnt neki. Visszafordult Sly felé:

– Miért kellene hinnem neked? Milyen varázs? Riában nincs varázslat, ezt mindenki tudja.

– Az, hogy az emberek nem bírnak varázserővel, még nem jelenti azt, hogy nincs varázslat. A védőköveket én hoztam magammal, így ha kell, kis ideig láthatatlan tudok maradni, amíg egy helyben vagyok. A Fekete király Hollói mindenhol keresnek téged, és az a parancsuk, hogy akár megcsonkítva is, de vigyenek a király elé. Nem fognak habozni, hogy levágják a lábad, vagy kivájják az egyik szemed. Mindenképp a király elé visznek. Az az egyetlen esélyed, ha velem maradsz.

Amyta csak állt, és nem mozdult. Kavarogtak benne a gondolatok és az érzések. Nem tudta, mitévő legyen. Higgyen a férfinak? Ne higgyen? Habár, ha jobban belegondol, lehet, hogy nem is férfi, hanem tündér. Azokban meg nem lehet megbízni, azt hallotta… De nem tudta sejtését igazolni, mert nem látta a füleit. Csak állt a ló mellett, simogatta a sörényét és nem tudta, mitévő legyen.

Épp megszólalt volna, amikor furcsa kopogást hallott az egyik kő felől, mint amikor a feketerigó kereste magának a kukacot, de ez valahogy hangosabban koppant. Egy pillanatra áttört a varázs, ahogy egy hatalmas fekete csőr ütődött a kőhöz, ami a bűvöletet fenntartotta, és Amyta egy hatalmas Hollót pillantott meg alig egy méterre maga előtt. Abban a pillanatban megdermedt a félelemtől. Megtalálták.