József Attila összes költeménye

Olcsó eKönyvtár

Klasszikusok ekönyvben a legjobb áron

olcsoekonyvtar.hu

Tartalom

KEDVES JOCÓ!

A SZOLNOKI HÍDON

HOMÁLY BORULT AZ ERDŐRE...

ÖSSZETÖRT SZÍVEM...

A SZÍV S A SZEM

ISTENJÁRÁS

(TÉGED SIRATLAK...)

SZERELMES KISZÓLÁS

A SZEMED

SZERELMES VERS

ÖNARCKÉP

EGY ASSZONY S EGY LEÁNY

IGAZ, ŐSZINTE BÚCSÚ

TOVÁBB ÉN NEM BIROM

AD SIDERA...

A BÁTRAK

PETŐFI TÜZE

EGGYÉÖLELŐDÉS VÁGYA

TÁVOLI ÉNEK

ÉJJEL

MAGYAROK

ADY ENDRE HELYETT MONDOM

ASSZONYVÁRÁS ASSZONYSZOBOR MELLETT

SACRILEGIUM

EMBER IS; MAGYAR IS; MAGAM IS

HŰSÉG

LÁNYSZÉPSÉG DÍCSÉRETE

TEMPLOM; HULLA; RÓZSA

(VERSEM KOMOR...)

TAVASZI LABDAJÁTÉK

ÚTRAHÍVÁS

KALÓZKAPITÁNY INDULÓJA

EZERFÁROSZNYI VÉGZET

(HA NEM VESZIK ÉSZBEN...)

A BETŰK SIVATAGÁBAN

ELKÖSZÖNŐ SZELÍD SZAVAK

KÖLTŐSZERELEM TEREMTŐ ESTJE

A LEGUTOLSÓ HARCOS

LÁZADÓ KRISZTUS

HAJNALVÁRÁS

HÍD ALATT

PÜNKÖSD ELŐTT

FURCSA FOHÁSZ A SINEK KÖZÖTT

MÁJUSI ÉNEK

A KOZMOSZ ÉNEKE

ALKOHOL

AZ ŐRÜLT HAJÓTÖRÖTT

VILÁG MEGOKOLT ÚTÁLATA

EL INNEN

HARC A BÉKESSÉGÉRT

JUHÁSZ GYULÁRÓL VALÓ NÓTA

URAM!

(Ó SZŐKE CSÓKOK PARTJA...)

(MINT LOHOLÓ BOLOND ELŐTT...)

RÖG A RÖGHÖZ

MEGFÁRADT EMBER

(A LOVAK...)

TANÍTÁSOK

FÉRFISZÓVAL

KIÁLTUNK ISTENHEZ

JÖVENDŐ FÉRFIAK

ÜVEGÖNTŐK

(LEGALÁBB 20 FOK HIDEG VAN...)

FÖLDMADÁR

KARÁCSONY

[TÖREDÉKEK]

ÉS KERESSÜK AZ IGAZSÁGOT

KÖVEK

IDE ÚJRA A SZERETET JÖN

MIÉRT MONDOTTÁL ROSSZAT NÉKEM

LÁZADÓ SZENTEK

VILLÁMOK SZERETŐJE

NŐ A TÜKÖR ELŐTT

KEDVESEM,

NYÁR VOLT

KOMOLY LETT MÁR

LOPÓK KÖZÖTT SZEGÉNYEMBER

NYOLCESZTENDŐS LÁNYOK

MŰVÉSZET AZ EMBEREK KÖZÖTT

(SZŐKE HAJAM...)

SZELID, BÚCSÚZÓ ASSZONY

SZERETŐK

ROKKANTAK

JÓNÁL JOBB

KAKUK MARCI

SZOMORÚFŰZ

KI VERNÉ FÖL LELKÜNKBEN A LELKET?

HÉT NAPJA

IGAZ EMBER

KOLDUSOK

CSUDÁLKOZUNK AZ ÉLETEN

TAVASZ VAN! GYÖNYÖRŰ!

SZEGÉNYEMBER BALLADÁJA

SZEGÉNYEMBER SZERETŐJE

NEM ÉN KIÁLTOK

A SZÁMOKRÓL

MÉRT HAGYTÁL EL, HOGYHA KÍVÁNSZ

BOSSZÚSÁG

FORDULÓ

TI JÓK VAGYTOK MINDANNYIAN

GYÉMÁNT

SZÉP, NYÁRI ESTE VAN

ESTE VOLT S A BŐRÜNK ÖSSZEÉRT

A VILÁG MEGTEREMTÉSE

HAJÓN MEGYEK PESTRE

MAGYAROK

A KUTYA

ÉRZITEK-E?

MILYEN JÓ LENNE NEM ÜTNI VISSZA

SZÓLT AZ EMBER

(TENYEREMRE TETTEM...)

A GONDOLKODÓ SZONETTJE

A SZERELMES SZONETTJE

MOST A TEREMTÉS KEZDETÉN VAGYUNK

EGYSZERŰ EZ

TÜNTETÉS

TŰZ VAN!

JÖTT, MEGFOGOTT ÉS ÁTHAJÍTOTT

FIGYEL A KANCSAL

MINDEN RENDŰ EMBERI DOLGOKHOZ

IMÁDSÁG MEGFÁRADTAKNAK

LÁNYSZÉPSÉG DÍCSÉRETE

SÍRDOMB A HEGYCSÚCSON

MINDENT HAGYOK

OLY FRISS

RIÁNAK HÍVOM

A FERGETEG ORMÁN

ROSSZ VOLT, ELSZÉLEDT SZIVEMBŐL

EKRAZITTÖMEG

ESTI FELHŐKÖN

ÉRIK A FÉNY

ÉN DOBTAM

MOST FEHÉR A TŰZ

NÉHA SZIGETEK

KESERŰ

JÓZSEF ATTILA

KILÓMÉTEREKKEL

NEKEM MINDEGY...

DÍCSÉRTESSÉK

AKI SZEGÉNY, AZ A LEGSZEGÉNYEBB

ITT EGY FA, OTT EGY FA

A CSODA

MŰTEREM

SZÉLKIÁLTÓ MADÁR

TISZTA SZÍVVEL

REGGELI

TAVASZI SÁR

SZÉP CSÖNDESEN ALUDJ

EGYÜGYÜ ÉNEK

A PARADICSOM ÉLETTÉ LESZ

ÁPRILIS 11

EZÜST ÉLET

SZÉP LOBOGÓVAL, VAGY ANÉLKÜL

KÖDBŐL, CSÖNDBŐL

BALGA KÖLTŐ

ISTEN

ISTEN

KERTÉSZ LESZEK

MIKOR AZ UCCÁN ÁTMENT A KEDVES

TÜZEK ÉNEKE

HAJNALBAN KEL FÖL, MINT A PÉKEK

NAGY VÁROSOKRÓL BESZÉLT A MESSZI VÁNDOR

A NAGY VÁROSOKAT

[BIBLIAI]

FIATAL ASSZONYOK ÉNEKE

IFJÚMUNKÁS

MUNKÁS

VISZEM A FÖLDEM

(MAGYARORSZÁG MESSZIRE VAN...)

LÁTOD?

A TAVI TORONY HARANGOZÓJA

PIROSSZEMŰ

OLYAN BOLOND VAGY

ISTEN

FÉLIDŐ: 0-0

PILÓTA

KOVÁCS

A CSAPAT

A RÁK

HIVOGATÓ

CSAK A TENGER JÖTT EL

(A SZERETŐK HALLGATVA ÁLLTAK...)

ACÉLGÖMB FÖL, FÖL! EMELKEDJ!

(A KELŐ KORONGBA HAJÍTOM...)

DALOCSKA

(PUCÉR CSAPAT DOBOG...)

(ALUDJ...)

KOPOGTATÁS NÉLKÜL

ERŐSÖDIK

(BETEG VAGYOK...)

(ANYÁM MEGHALT...)

MÉGIS ELVESZEM

PÁNCÉLVONAT

A MENNYEI PÁNCÉLVONAT

A VILÁG HA ELBUJDOSTAT

POHÁR

VIRÁGOS

BŐDÜLJ TORONY

ÉRTED HARAGSZOM, NEM ELLENED

JUT MOST ELÉG VIRÁG

(CSODÁLKOZÓ BOGARAK KÖZT...)

SZERETŐK LÁZADÁSA

(MINDIG JÓTANÁCSOT SZISZEGNEK...)

HANGYA

HAJAD AZ UJJAMÉ...

ÜLNI, ÁLLNI, ÖLNI, HALNI

SZOCIALISTÁK

VÉGÜL

ESIK

TÁNCBA FOGNAK

NÉGYEN UGROTTUNK VÍZBE

JUT AZ EMBER

ENGEM TEMETNEK

CSENGŐ

FELESÉGEM

AZ OROSZLÁN IDÉZÉSE

KÉT VERS, KERTRŐL

ANYÁM A MOSÁSBAN GYÁSZKOSZORÚ

KULTÚRA

CHANT DE PROLÉTAIRE

DÚDOLÓ

BIZTATÓ

A BŐR ALATT HALOVÁNY ÁRNYÉK

PÁRIZSI ANZIX

KISZOMBORI DAL

SZABADOS DAL

BEVEZETŐ

[TÖREDÉKEK]

(Ó EURÓPA HÁNY REDŐ...)

KÉT VÁZLAT

ÁLDALAK BÚVAL, VIGALOMMAL

KÉT DAL

KÉT VERS

MUNKÁSOK KÓRUSA

ISTENEM

PÖTTYÖS

TÓSZUNNYADÓ

LUCA

CSÜNGŐJE VOLTAM

JÓZSEF ATTILA

NEMZETT JÓZSEF ÁRON

RINGATÓ

LUCÁHOZ

TEDD A KEZED

VIRÁG

GYÁSZ ÉS PATYOLAT

TUDTAM ÉN

GYEREKSÍRÁS

GYÖNGY

FÖRGETEG

PERNYETÁNCRA

ÖREG MINDEN

SOK GONDOM KÖZT

KLÁRISOK

AZ ÉDESANYJÁNAK

DERENGŐ RÓZSA

MIÓTA ELMENTÉL

SZERETNÉNEK

(ÖRDÖG FARÁBA...)

(NYÜZSÖG A BOLDOGSÁG...)

ZUZMARA

PIROS HOLD KÖRÜL

ÓH SZÍV! NYUGODJ!

MAGYAR ALFÖLD

ISTEN

HOSSZÚ AZ ÚRISTEN

MEDÁLIÁK

LACI BÁ'

KÉT KESERVES

ESIK

DÖRMÖGŐ

HARMATOCSKA

TISZAZUG

MARGARÉTA

NYÁR

ÁKÁCOKHOZ

ARANY

FAVÁGÓ

BETHLEN ISTVÁN

BETLEHEM

BETLEHEMI KIRÁLYOK

FÜST

ADY EMLÉKEZETE

EGY KÖLTŐRE

EGERES

REGÖS ÉNEK

BÁNAT

TÖMEG

LEBUKOTT

FARSANGI LAKODALOM

KISPOLGÁR

ANYÁM

TŰNŐDŐ

(SZÉL CSAPTA...)

BESZÉL A TEJ

ÖT SZEGÉNY SZÓL

ARANYBOJTÚ

SZOCIALISTÁK

PÁRBESZÉD

BUZA

BÁNAT

MUNKÁSOK

[TÖREDÉKEK]

FAGY

HOLT VIDÉK

MONDD, MIT ÉRLEL...

ESŐ

HATÁR

KÜLVÁROSI ÉJ

RITKÁS ERDŐ ALATT

ORDAS

A HETEDIK

EMLÉK

MEDVETÁNC

A KANÁSZ

A CIPŐ

FÁK

HÁLÓ

[JUDIT-VERSEK TÖREDÉKEI]

(TEHERVONATOK TOLATNAK...)

(HOVÁ FORDULJON AZ EMBER...)

INVOKÁCIÓ

TÉLI ÉJSZAKA

HASZON

EGY KISGYEREK SÍR

REMÉNYTELENÜL

SÁRGA FÜVEK

BALLADA

A VÁROS PEREMÉN

ELÉGIA

ÓDA

(MAGAD EMÉSZTŐ...)

A CSODASZARVAS

VIGASZ

SZÁMVETÉS

[TÁJVERS-TÖREDÉKEK]

[AZ "ESZMÉLET" ELŐZMÉNYEI]

ESZMÉLET

SZAPPANOSVÍZ

(A KÖVEZETEN...)

A SZIGETEN

[TÖREDÉKEK]

(DIVÁNYON FEKSZEM...)

FALU

ALKALMI VERS A SZOCIALIZMUS ÁLLÁSÁRÓL

BÉRMUNKÁS-BALLADA

ANYA

A FÁN A LEVELEK...

(SZEGÉNYSÉG SZENNYLEPLEIBEN...)

MAMA

ISZONYAT

[SZÜRKÜLET]

ALTATÓ

AJTÓT NYITOK

OSZTÁS UTÁN

MODERN SZONETT

(LEÜLEPSZIK...)

EMBEREK

LÉGY OSTOBA

ÉN NEM TUDTAM

BOLDOG HAZUG...

TEMETÉS UTÁN

MINT GYERMEK...

A BŰN

EMBERISÉG

NYÁRI DÉLUTÁN

EGY IFJU PÁRRA

ŐSZ

MAJD EMLÉKEZNI JÓ LESZ

HARAG

MÁRCIUS

MÁJUS

LEVEGŐT!

BIZTATÓ

(INDIÁBAN, HOL ÉJJEL A VADAK...)

KÉSEI SIRATÓ

EGY BÜNTETŐTÖRVÉNYSZÉKI TÁRGYALÁS IRATAIBÓL

[TÖREDÉKEK]

HA A HOLD SÜT...

AMIT SZIVEDBE REJTESZ

GYERMEKKÉ TETTÉL

A DUNÁNÁL

(A HULLÁMOK LÁGY TÁNCA...)

(ZÖLD NAPSÜTÉS HINTÁLT...)

EGY SPANYOL FÖLDMÍVES SÍRVERSE

BALATONSZÁRSZÓ

JAJ, MAJDNEM...

VILÁGOSÍTSD FÖL

AZ A SZÉP, RÉGI ASSZONY

IRGALOM

JUDIT

...AKI SZERETNI GYÁVA VAGY

KOSZTOLÁNYI

NAGYON FÁJ

MAJD MEGÖREGSZEL

MINT A MEZŐN...

KIRAKJÁK A FÁT

KÉT HEXAMETER

ELMARADT ÖLELÉS MIATT

NE BÁNTSD

MAGÁNY

KI-BE UGRÁL...

KIÁLTOZÁS

AZT MONDJÁK

KÉSZ A LELTÁR

(KÖNNYŰ EMLÉKEK...)

SEMMI

HERZ HENRIK ŐMÉLTÓSÁGÁNAK

[TÖREDÉKEK]

(NE LÉGY SZELES...)

(MÉG NE UTAZZ EL, SÁRIKÁM...)

THOMAS MANN ÜDVÖZLÉSE

(ŐS PATKÁNY TERJESZT KÓRT...)

(MÁR RÉGESRÉG...)

ARS POETICA

(IRGALOM, ÉDESANYÁM...)

FLÓRA

NEM EMEL FÖL

(SZÁLLJ KÖLTEMÉNY...)

FLÓRA

REGGELI FÉNY

MÁRCIUS

BUKJ FÖL AZ ÁRBÓL

FLÓRÁNAK

(ÉN, KI EMBERKÉNT...)

MEGHALT JUHÁSZ GYULA

SZÜLETÉSNAPOMRA

(JÖN A VIHAR...)

HAZÁM

(KEDVESEM BETEGEN...)

(CSAK AZ OLVASSA...)

ÉN NEM TUDOM...

SZÁRADOK, TÖRŐDÖM

SAS

(CSAK MOST...)

TUDOD, HOGY NINCS BOCSÁNAT

KÖNNYŰ, FEHÉR RUHÁBAN

AZ ÁRNYÉKOK...

HA NEM LESZEL...

(HA NEM SZORITSZ...)

(MAJD CSÖNDBE FAGYNAK A DALOK...)

MAJD...

GYÖNYÖRŰT LÁTTAM

[TÖREDÉKEK]

"KÖLTŐNK ÉS KORA"

MIBEN HISZTEK...

(SZAGGATLAK, MINT A FERGETEG...)

EGY KÖLTŐRE

(AZ ISTEN ITT ÁLLT A HÁTAM MÖGÖTT...)

(LE VAGYOK GYŐZVE...)

[TÖREDÉKEK]

(TALÁN ELTÜNÖK HIRTELEN...)

(DRÁGA BARÁTAIM...)

(KARÓVAL JÖTTÉL...)

(IME, HÁT MEGLELTEM HAZÁMAT...)

[KELTEZETLEN TÖREDÉKEK]

Változatok

EGY ASSZONY S EGY LEÁNY

JÖJJ TESTVÉRKÉM

A LEGUTOLSÓ HARCOS

A TÁVOL ÚJ S ÚJ EGEKET SZÓR

MIKOR AZ UCCÁN ÁTMENT A KEDVES

TÜZEK ÉNEKE

MIKOR A SZERETŐK

A PAP MOSOLYOG

GLAS

VERRE

VAGYOK, KINEK KELL, LEGYEN KEDVE!

OMBRAGE PLOT SOUS LA PEAU

PROLETÁRDAL

SIMON JOLÁN

NÉMETH ANDOR

[MEDÁLIÁK]

NÉHÁNY ÉJJELRE PADRA, KŐRE

DAL

KIRAKOM RÖGGEL

KÍNOS, SZÖGLETES MULÁSOM

MEGGY A KÓRÓN

(LÁGY TÁJÉK...)

FAVÁGÓ

FAGY

NYÁR

ÁRADAT

A TŐKÉSEK HASZNÁRÓL

SZAPPANOSVÍZ

A BŰN

ŐSZ

[A "KÉSEI SIRATÓ" VÁZLATAIBÓL]

(VIGASZTALD MEG...)

AZT MONDJÁK

[AZ "ÉN, KI EMBERKÉNT..." VÁZLATA]

ARS POETICA

(KIKNEK ADTAM A BOLDOGOT...)

[EGY TÖREDÉK ALAKULÁSA]

Rögtönzések

(CSÓKOL ATTILA...)

A HIT BOLDOGÍT

A NŐI SZÍV

(HULL A LEVÉL...)

TUSIKÁNAK

ESIK ESŐ MAGYAR FÖLDRE...

(BALOGH JÓSKÁNAK...)

ÁLDOTT LÉGY, JÓ MAGYARORSZÁG!

GALANTAI BÁTYÁMNAK

(HAJNALI TÍZ ÓRA...)

AZ ÖRÖK POLYPHEMOS

A SPENÓT

MANCINAK (ÉS MISKÁNAK)

(A MULTKOR, SZERDA ESTE...)

[TETTAMANTI BÉLÁNAK]

(MINT ÖRÖK KESERVET...)

GÜGYÜ, GÜGYÜ...

JUTKA VERSE

[HONT ERZSINEK]

(DU FEU...)

(PETITE JEANETTE...)

(JE DOIS...)

(MA LUCIE...)

(HA SZIÚ VOLNÉK...)

(ESŐBEN...)

(A NYAKÁBA KÉK KÖTŐ...)

RINGELNATZ MORGENSTERN, AVAGY A SZELLEM DIADALA NAPJAINKBAN

NÉPDALOK  A LA RINGELNATZ MORGENSTERN

ALLÉGORIE

AXIÓMA

[SZONETTJÁTÉK]

KEREK ASZTAL

WOLKE

PAUVRE PLAINT-CHANT MÉCHANT

SOMOGYI LOLINAK

ILLYÉS GYULÁNAK

(ODVAS FOGBAN)

[KÍNÁLGATÓ]

[NAGY LAJOSNAK]

[IGE]

AZ ÚJ HONŐRHÖZ!

EPIGRAMMA

(EZEN ÚJABB KIS MAGYARNAK...)

(MA NÉVNAPJA VAN...)

(VÁSÁRHELYRŐL DISZNÓ JŐ...)

[BRAUN ÉVÁNAK]

[NOR-COC]

A BOLDOGSÁG NYITOTT KÖNYV, TESSÉK, OLVASSÁK

(A FÁKON...)

(A ROYALBAN MUZSIKA...)

[LEVÉL]

AZ OKTATÓ MAMA OKTATÁSA

[HÁROM VÁNDOR]

(HALLOM, HOGY AZ ÁDÁM...)

(AZT OLVASTAM, HOGY PERLI A NEPET...)

[25 ÉVE...]

(ÉVA VIGYÁZZ...)

SPORTIRODALOM

(KEDVES ZOLTÁN...)

[TÖREDÉKES RÖGTÖNZÉSEK, TÖRMELÉKSOROK]

BERTALAN

Műfordítások

300 SPÁRTAI SÍRVERSE

Arthur Rimbaud Munkások

John Dos Passos Meghaltak

Villonról meg a vastag Margotról szóló ballada

Nyugasztaló, melyet Villon szerzett önmagáért és cimboráiért, várván, hogy vélük fölakasszák

Ballada a hajdani idők dámáiról

Ballada melyet Villon szerzett édesanyja kérésére, Szüzanyánkhoz való könyörgéseképpen

Villon Ferenc Nagy Testamentuma

Vladimir Majakovszkij Százötven millió

Szergej Jeszenyin Idők beteljesedése

Tidmann úr

Petr Bezruc Ki áll helyemre?

Petr Bezruc A bányász

Petr Bezruc Leonidas

Jaroslav Bednár Katonatemető

Josef Hora Szivem testvére, az idő...

Josef Hora Könyvek az asztalon

Frantisek Kubka Nyirfák

Antonín Matej Písa Dél-Csehország

Jirí Wolker Arc az üveg mögött

Jirí Wolker Ballada a fűtő szemeiről

Jirí Wolker A haldokló

Jirí Wolker Délelőtt a parkban

Jirí Wolker Utolsó versek

Radu Gyr A mészárszékek

Emile Verhaeren Este

Martin Luther Erős vár a mi Istenünk

Elena Farago Egy ember...

Aron Cotrus A bányász

Aron Cotrus Gyárban

Aron Cotrus Ion Codru

Aron Cotrus Magányos fa

Ovid Densusianu Hol a földes, dülő...

Nichifor Crainic Elmulás

Nichifor Crainic Őszi ima

Nichifor Crainic A tulsó part

Stefan Nenitescu Dünák

Mihail Codreanu A Golgota követe

Zaharia Stancu Ha eljönnél...

Arthur Rimbaud A meghökkentek

Johann Sebastian Bach Ébredjetek, szólít a hang

Mihail Cruceanu Az ősz az uccán

Ion Vinea Tél

George Talaz A sas

Vasile Ciocalteu Egyedül

George Cosbuc Földet adj!

Radu Boureanu A vörös ló

Ilarie Voronca Sokaság, te

Tudor Arghezi Archeologia

Mihail Saulescu Aeternitas

Versek időrendben

KEDVES JOCÓ!

1. ső strófa

De szeretnék gazdag lenni,
Egyszer libasültet enni,
Jó ruhába járni kelni,
S öt forintér kuglert venni.

2. strófa

Mig a cukrot szopogatnám,
Uj ruhámat mutogatnám,
Dicsekednél fűnek fának,
Mi jó dolga van Attilának.

1916-1917[?]

A SZOLNOKI HÍDON

Az érc-oroszlán üstökét csóválva
riadtan reng a halál-színpadon.
A Halál lesi, tárt karokkal várja,
hogy Úr legyen a sápadt arcokon.

Tenyérnyi hely s a vigyorgó, kapzsi Vég
orcájába sápad belé arcod.
Alattad a Rém, felül büntető Ég
- gyáva Ember! - Neked üzen harcot.

A Hold is kacag a nagy gyávaságon
és a Tisza lassan bugyborékol.
S csak ott tör ki a szó a néma ajkon,
hol már biztos-távol vagy a hídtól.

1920

HOMÁLY BORULT AZ ERDŐRE...

Homály borult az erdőre,
A csend susog ki belőle.
Denevér száll, szól a kuvik,
Lassan a hold előbuvik.

Idő múlik, felhők jőnek,
Egyenesen az erdőnek.
Ott megállnak, némán várnak:
Áldást adnak a határnak.

Majd legyőzi őket a hold:
Tolvaj éjbe fénykévét told.
De lassanként sápad fénye:
Futtatja a nap fölénye.

Tülköl a gyár, szól a madár:
"Talpon legyen mindenki már!"
Hol van az éj? A multé lett:
Ujra itt van, él az élet.

1921. febr. 20.

ÖSSZETÖRT SZÍVEM...

Összetört szívem bús kesergője
Csókot kért tőled, néma halott,
Szunnyadsz te régen, nem hallsz felőle,
Boldogan virulsz, ahol vagy, ott.
Oh! ha leszállnál a magas égből
S lelkem akarnád vídítani,
Könnyem, mely most hull sűrűn szememből,
Nem volna tovább mért ontani.

Vagy ragadjál ki, hő szerelmeddel
Földi posványság csápjaibul,
Várlak epedve, kedvesem! jöjj el!
Szánd meg a könnyem, mely egyre hull.

Összetört szívem bús kesergője
Csókot kér tőled, néma halott.
Nem szeretsz már te, nem hallsz felőle,
Nem kellesz nékem, oh! átkozott!

1921. márc. 28.

A SZÍV S A SZEM

A szív érez, a szem kutat,
Szép lány szerelméhez utat.
A szív dobog, a szív sóhajt
Ha a lány távol nincsen,
A szem ellesi az óhajt:
- Mit kívánsz édes kincsem?

Ha eltűnik a szerelem,
A szív kérdi: - Mi lesz velem?
Önző szív! magára gondol
S csakhamar életre kel.
S nem gyötrődik semmi gondtól,
Hisz gond nélkül válik el.

A szem, ha nincs vis-a-vis-ja,
Rejtett kincsét előhíjja,
S mosogatja gyötört lényét,

De ez már mit sem segít,
Vissza nem kapja a fényét,
Ha elsírta könnyeit.

1921. márc. 29.

ISTENJÁRÁS

Az Úristen minket nagyon szeret,
Minket mindennap látogat.
Nehéz, kegyetlen-nehéz a lába
S egy-két magyar szív néha megszakad.

Istenjárás van, csöndesek legyünk.
Valaki bús dalokat dalol.
Tudom kicsoda - Ő az, énekel,
Csak énekelget bennünk valahol.

Hangja úgy búg, mint a nagy harangé,
Szeme vak, mindent eltipor.
- Úristen szeress, de eredj innen,
Vendégre nem vár víg halotti tor.
Az Úristen minket nagyon szeret,
Minket mindennap látogat.
Nehéz, kegyetlen-nehéz a lába
S egy-két magyar szív néha megszakad.

1922 vége

(TÉGED SIRATLAK...)

Téged siratlak, büszke sirató.
Az Isten sem néz többé immár hátra
És hull a rokkant, tömzsi kis tanyákra,
Ó Ady, a magyar Ugarra hull a hó.

Az Isten sem néz többé immár hátra
S én nem tudok kiáltni: hejh! hahó!
Pedig kiáltnék s jaj, csak elfuló
Keserves hörgés - az torkomra hágna.

Én nem tudok kiáltni: hejh! hahó!
Pedig nagy vétket én sosem vétettem:
Fekszem hanyatt a Pusztán megdermedten
S fagyott, fehér szivemre hull a hó.

1922 vége

SZERELMES KISZÓLÁS

Kegyetlen bánat marja meg szivét,
Mosolygó, mély szemét apassza, törje,
Dús bronzhaját a vágy cibálja szét,
Lelkét sorvasztó forróság gyötörje,
Ajkát a kín harapja össze, még
Imás, kulcsolt kezét is ejtse ölbe!

Magányos éj gázolja át eszét
És jajgató szerelmi őrületben
Az én nevem sikítsa vad beszéd:
Ó, hívjon akkor, hívjon engem, engem!

1922 vége

A SZEMED

Nagy, mély szemed reámragyog sötéten
S lelkemben halkal fuvoláz a vágy.
Mint ifju pásztor künn a messzi réten
Subáján fekve méláz fényes égen
S kezében búsan sírdogál a nád.

Nagy, mély szemed reámragyog sötéten
S már fenyves szívem zöldje nem örök.
Galambok álma, minek jössz elébem?
Forró csöppekben gurulnak az égen
S arcomba hullnak a csillagkörök.

Nagy, mély szemed reámragyog sötéten
S a vér agyamban zúgva dübörög.

1922. dec. 28.

SZERELMES VERS

Hegyes fogakkal mard az ajkam,
Nagy, nyíló rózsát csókolj rajtam,
Szörnyű gyönyört a nagy vágyaknak,
Harapj, harapj, vagy én haraplak.

Ha nem gyötörsz, én meggyötörlek,
Csak szép játék vagy, összetörlek,
Fényét veszem nagy, szép szemednek.
- Ó nem tudom. Nagyon szeretlek.

Úgy kéne sírni s zúg a vérem,
Hiába minden álszemérem,
Hiába minden. Ölbe kaplak:
Harapj, harapj, vagy én haraplak!

1923. jan. 1.

ÖNARCKÉP

1923. jan.

Dacos, vad erdő sűrű nagy hajam.
Már meggyötörte asszonyujj viharja,
Forró száj baglya néha megzavarja.
Alatta zúg a gondolatfolyam.

Milyen mély medrü, nem tudom, de mély.
Hitek szirtjét bús iszapjába mossa,
Nagy homlokom a Vaskapu-szorossa,
Hol rég utat vágott a szenvedély.

Zord partján - csókhid szépen szökne itt,
Melyen portyázni víg asszony-tatár megy -
Örök-zsibongó, vijjogó madárhegy:
Sötét gond rakja barna fészkeit.

Szivemben vágyhegylánc, jaj-kráteres;
Még forró, fülledt nyár vonaglik völgyén
S dermedt, havas csucsán "Ember"-t üvöltvén
Egy őrült lélek máglyákat keres!

1923. jan. 5.

EGY ASSZONY S EGY LEÁNY

Ó messzi, messzi két szép Asszonyok!
Egy asszony s egy leány szivembe verten.
Mig értük tornáz ifju, büszke lelkem,
Vágyam közöttük gyáván kóborog.

És jaj a Végzet átkozott-konok,
Duhaj mámort csihol sötét szememben
S dús, ölelő-nagy ágyu véreremben
Értük lihegnek megváltó borok.

A lány: Ős, termő, naphajú mező,
Az Élet vár szent méhében magokra
S úgy szól szava, mint hallgatag habokra
Ha lágyan símul esti evező.

Az asszony: Város, bűnös elveszés,
Rejtelmes és meleg homály, hol bongva
Búg esteórát vágyak titka, tornya
S forró polippá ájul át a kéz.

Két tulsó part. Közöttük égte annyit
S csókolja most is nagy szivem a Bor.
Mint szép, tünő nap bánata mikor
Fáradt folyón sötéten átaranylik.

1923. jan. eleje

IGAZ, ŐSZINTE BÚCSÚ

Bús fejetekbe űzve jöttem.
Menykövek cívódtak fölöttem.

Láttam két nagy szemet, bogárzót;
A szép leánynak szóltam pár szót.

Tán szóltam néki. Meg sem bántam.
Én soha semmit meg nem bántam.

Nincs tartozásom: Mind adó volt,
Mellyel a világ szűken hódolt.

Abból se maradt semmi másnap.
S panasz se kell, azt adja másnak!

Hogy panaszkodtam néha mégis?
Hát szennyes néha még az ég is!

Átéltem már tizennyolc évet
S láttam, mit ér az emberélet.

Nem tarthat mások akaratja,
Én elmegyek, ha kedvem tartja.

Szeretsz? Ne menjek?...Vérre lestél,
Ó, kínban gyönyörködő testvér!

1923. jan. 8./1924. dec.

TOVÁBB ÉN NEM BIROM

Istenem, adj két megvakult szemet,
Imás ajkat, ki térden emleget,
Lelket, ki tudja, tenni bírsz csodát
S agyat, ki nálam sokkal ostobább.

Ó, rettentő Isten, nagy vagy, ha vagy,
Gyötrött testemmel bár pokolnak adj,
De másikat küldj - méltó-nagy kinom,
De, ó Uram, tovább én nem birom.

Küldj másikat, kinek meleg szavát
Bölcsőn susogják boldog, szép anyák,
Kiért a föld fáklyás örömre gyúl
S kinél hitványabb még a pénzes úr.

Ki nem gyűlölné pénzéhségüket,
Ki nem bánná, hogy minden szív süket,
Kit meg nem indit asszony és nyomor.
S mosolygó arca ne legyen komor.

Ó, válts föl, Isten, végre engemet
S a pénz miatt ájult nagy lelkemet,
Szédült időd forró lehelletét,
Hideg halálsohajtás fujja szét!

1923. jan. 9.

AD SIDERA...

Anyám, ki már a messzi végtelen vagy
S nem gyötrődöl, hogy nincs kenyér megint,
Nem sáppadsz el, ha szűkös este int,
Hogy kis rikkancs fiad vérébe jajgat.

Anyám, ki már a néma végtelen vagy
S borús szemed fiadra nem tekint,
Ó meg ne lásd az ólom-öklü Kínt -
Miatta zúg e tört, betegre vert agy.

Anyám, falatkenyért sem ér az élet!
De nagy hitem van s szép jövőnek élek:
Ne orditson pénzért gyerektorok

S tudjon zokogni anyja temetésén.
S ne rúgjon még az Ember szenvedésén
A Pénz.

1923. jan. 19.

A BÁTRAK

Ki gyáván várja a halált,
Magába zárja azt a föld,
Midőn a száj lilára vált
S két szeme rémületre tört.

Annak nem nyitja a titok
Bordó, nehéz, nagy függönyét,
Csak aki bátran állitott
Elébe s büszkén tépi szét.

Ó nagy, ki bátran odaállt,
Hol búg a néma sejtelem
S szolgáját hívja, a halált,
Alázattal ki megjelen.

Minden liliom illata
Hűlő, meleg szivén libeg.
Ó szent, ki bátran, át, oda,
Ifjú lélekkel halni megy!

1923. jan. 23./1924. dec.

PETŐFI TÜZE

Falvát megőrült népe lerombolá,
Házunk az nincs, fél fal, ha mi megmaradt,
Gonosz Tél van s e kis családnak
Tűze, Petőfi - az Eszme: hol van?

* * *

Petőfi Sándor, Tégedet ünnepel
A jajgató nép s a süket Elnyomás,
De nagy lelked tüzét, az Eszmét,
Cifra, hideg lobogás takarja.

Ó, ünnepelvén, mélyre temetnek el!
Petőfi Sándor, ámde azért nyugodj:
Az Eszme ég az elnyomottak
Büszke szivében örök dalodra.

És égni fog, mert nagy hitem ójja meg:
Világszabadság! - így köszönök, Vezér,
S örömtelen tizennyolc évem
Szent lobogója elődbe hajlik.

1923. jan. 23.

EGGYÉÖLELŐDÉS VÁGYA

Hiába gyúl ki nagy szemedbe máglya,
Csókos kin ajkamat hiába rágja
S ölelni vágyás: többet akarok.

Husodba forróság lohol lihegve,
Ruhád letépve szállna mély egekbe
S aztán? mi van még? - Többet akarok!

Mint csecsemő, kit gonosz, céda anyja
Kemencére vetett, mely összemarja,
Vágyban vonagló szép szivem olyan.

Ó úgy szeretnék eggyé lenni véled!
Hogy folyna eggyé vérem és a véred,
Mint szélvész ültén két fáradt folyam.

Egy lelkünk lenne, mely nyugodtan lengne
És semmisülne át a végtelenbe
S betelt egy-test, mely többé nem akar.

Két bús álomvirág, mely egynek nyilhat.
Mint eggyé lesz a szellő és az illat,
Ha már sunyít a romboló Vihar.

1923. jan. vége

TÁVOLI ÉNEK

Ajkam hiába is haraptad,
Lehámlik róla már a bőr.
S emlékemen se csókol ajkad,
Csak úgy piroslik messziről.

Csak úgy piroslik messziről, mint
Lámpás sötét mezőbe lenn,
Hol már nincsen nap és idő sincs,
Fölötte néma végtelen.

S a lámpás zárt üvegje koppan,
Rászáll nehány szép éjbogár,
Rászáll, futos, lehull halottan:
A lángra mind halott-sovár.

S a lámpás ég piros szinében,
Fölötte hűvös szél suhan,
A Távol száll a véren, éren
És szívem megremeg busan.

Ajkad nekem csak úgy piroslik,
Mint messzi vágy fájó sziven.
Tört színe nem vakít, nem oszlik,
Csak ring a bánat mélyiben.

1923. jan. vége

ÉJJEL

Halkan hörög végsőt a lámpa
S a nagy halál apáca-lánya,
Sötét királylány jő szobámba.

Hideg szemét szemembe oltja,
Csöndet simít bús homlokomra,
Nem érzi, gödre mily goromba.

Nem kérdi, szürke-é a vágyam,
Nem nézi, mily kopott az ágyam,
Csak átölel a csöndbe lágyan.

Pompát csókol szűz gondolatra
És megcsókolja, bármi gyatra.
Rokkant gyereklelkem ringatja.

Sötét haja szobámra bomlik
S miken komorság, köd borong itt,
Most megszépülnek ócska holmik.

És én kibontanám a vérem,
Ha hívna atyjához fehéren:
Várlak, fiacskám, régen, régen.

Hiába várom, hangja nincsen,
Mely ama palotába intsen,
Hol rég csüggök titok-kilincsen.

Egy eszelős öreg motyog csak,
Az esső s mindenütt kopogtat:
Halottak vagytok, csúf halottak.

1923. febr. 10.

MAGYAROK

1

Minek magunkat lassan ölni?
Nem jobb egyszerre megdögölni?
Mint rokkant lábbal tántorogva,
Vizes, vak szemmel csillagokba,
Rossz, messzi csillagokba nézni
S régi dicsőséget idézni,
Idézni mind, mi ősi, ódon,
Hogy hátha mégiscsak megszánna
Az Úristen valami módon.

Minek magunkat lassan ölni?
Gonoszság helyett búza nől ki
Az égről földbe hullt szivünkön;
De igaz, nótás, füttyös másnak.
Magyar, köszönj az elmulásnak,
Nincs mit kereskedj már e tájon,
Akad legény, ki ideálljon
S ásóját vígan földbeszúrja!

Mit nyöszörögsz? nem akarsz halni?
Hisz életünk úgyiscsak talmi
S nem is nagyon kell már akarni,

Akaródik ez nélküled,
Agyadban bár égő hodályba zárt
Riadt baromként bőg a rémület.

1923. febr. 15.

2

Bezárva okos őrültek közé,
Szenvedünk, mint az eldugott kenyér.
Rab szíveink örök szerelmese,
A nagy világ minket hiába hív!
Ó nagy világ, csak érted éltünk eddig,
Száguldó, forró ménesek után
A barna földek múló dobaját
Szívünk teérted dobogta tovább
És mozdonyaink szálló dübörgése
Feléd lengeti most is lelkeinket!
S a nyomorultak, ők, akik miatt
Temetőnek is kicsi lett világunk,
Még ők biztatnak, hogy a pusztulást
Hős bátorsággal s daccal kell kibirnunk!
Hát lesz-e magyar, ha mi nem leszünk?

Ó be kicsi az ő piszkos vágyuk!
Alig látszik, hogy fájdalmunkra csöppent.

Sikoltani!
Ha levegőtlen vihar a jajunk,
Akkor is csak
Sikoltani!
Hogy minden búzatábla kiperegjen.

Ó jaj, mi igazán tiszták vagyunk,
Nekünk nyisson ajtót a reménység!

1924 vége

ADY ENDRE HELYETT MONDOM

A sírás nekem nem kenyerem.
Az Úr megverte kushadt fajtám -
Most nekilátok s én verem.

Talán az Ima sáppad ajkán,
Ha az Üvöltés ott terem.

S ha föl nem üvölt hulla-fajtám,
Addig verem, mig szétverem.

1923. febr. 17.

ASSZONYVÁRÁS ASSZONYSZOBOR MELLETT

Asszonyra várok, aki vággyal telve
Most szép, forró kezével
Hajamba túrna s nagyon megölelne.

Asszony. S villogna bőre a homályba,
Mint ez a szoborasszony,
Kire félénken hull a holdvilága.

Asszony, kinek oly megadó az ajka,
Mint ez a szoborasszony,
Ki szép kőtestét félénk holdnak adja.

Nem is tudom: ki. Szent és messzi asszony.
Egy áldott száj, ki számra
Mohó polipként s forrón rátapadjon.

Súlyos parfőmje fojtogatva szállna
És megremegne szívem,
Mint szellőtől meging dús, déli pálma.

S ha megkérném, a szobor mellé állna -
Ó, forró, szép szobor, kin
A holdvilág is tüzes csókká válna!

Szobor, egy élő asszony állna melléd!...
Szobor, hideg s én mégis
Megcsókolom most fényes, büszke mellét.

1923. febr. 19.

SACRILEGIUM

Mint vad, részeg legény, kit mámorában
templomba visznek ördöngös borok
s kurjongatván a Szűzhöz ott galádan,
felé ölelni vágyva kujtorog,

hogy megremeg a Gyermek is karjában,
midőn a szeme véresen forog -
hogy távol vagy, ilyennek látom vágyam,
így motyog feléd és így tántorog.

Madonna-lélek, ó, azért ne vess meg,
hisz engemet, halálra, már keresnek
a bánatok, mint bősz tömeg, ha lát

szentségtörést, vad bosszuért kiált.
Tudom, hogy engem durván megköveznek.
Csak te megadd a Szűz bocsánatát.

1923. febr. 23/1934

EMBER IS; MAGYAR IS; MAGAM IS

Nagy szívemből a keserűség torka
Haló tüdőbetegként fölhörög:
No, valaki itt szép rakásra hordta
A szenvedést - s ez élet? és örök?

Igen, csak menni s üreges sebünket
Kitátva hagyni, lepje csak a por
S Istent keresni: Nagy Bírót, ki büntet
S bús keresőt ki anyaként apol

S az égre fölhörögni, nem találván,
És szitkozódni - hátha észre vesz
S tovább loholni elrugottan, árván,
Mert Ismeretlenünknek tetszik ez!

Bajnok-futók roppant, őrült arénán,
Hol mindenképp csak vesztes lehetünk
S Cézárunkhoz még esdekelni bénán,
Mert intésétől függ az életünk!

Éhessen bőgni és amit ha bántott,
Nem bántott így a Mammon ökle sem:
Rossz mellünk verve sírni miatyánkot,
Amíg mosolyg az Úr csak csendesen.

Ó szörnyű Úr, kit ember sohse látott,
Nem görnyedek már több litániát,
Robbanjon össze százezer világod,
Nem lesz itt úgyse boldogabb világ!

1923. febr. 23.

HŰSÉG

Mint holt leánynak őrült szeretője,
Ki este, hogyha gyúlnak csillagok
És fényük búsan, szomorún lobog,
Mint gyertyák, melyek, hol a szemfedője

A holt leánynak sápadtan fehérlik,
Búskomoran, hallgatva állanak;
Mint jegenyék, ha már leszáll a Nap,
Sötét csucsukra hintve égi fényit,

Haldoklóként, ki utolsót lehel még,
Melyben szép lelke rejtve szétoson -
Ki este surran álmos utsoron,
Hóna alatt biborló, hímes kelmék

S belopózván félénk, nyikorgó ajtón,
Halkan könyez csöndes, fehér szobán;
Holtan hallgat csöndes, fehér leány
S künn ifju vágyak sírnak fel sohajtón.

Búját a borzalom, miként nagy, éji
Bagoly a szárcsát, úgy rebbenti meg.
De megcsókolja forrón hóhideg
Ajkát a holtnak, aztán elmetéli

Nyakát, fehér nyakát s vörös selyembe
Burkolva szép fejét, szökik haza
S habár a hús a csontokon laza
S már foszladoz, csak őrzi, őrzi egyre.

Úgy őrzi lelkem is te képedet,
A távoltól megóva, itt, szivemben.
De az nem oszlik: Bánatműteremben,
Ahol a szobrász sírva ténfereg,

Tört szobrokat szórván az éjbe szét -
Ott hallgat emléked halotti maszkja
S előtte, ami szóra nem fakasztja,
A szerelem pirosló mécse ég.

1923. febr. 28.

LÁNYSZÉPSÉG DÍCSÉRETE

Espersit Cacának

1

Valaki másnak kéne mostan jönni,
Ki nálam mégis szebben tud köszönni,
Ki nem dadog, látván szépségedet:
Bátor, bolondos, lelkes nagy-gyerek.

Ki így köszönne: "Szépség, bárhová lépsz,
Neked lobog fel mindenütt a lángész
S mint ó remekművet, mely isteni,
Úgy megcsudál az alkotó zseni.

Ki trónusán a Nemlátottat várja,
Hódol neked művészek büszke álma,
Pedig halkan szólsz s mégis általa
Ledől a közöny Jerichó-fala!..."

Igen, tán így, de szebben, lelkesebben,
Mint tűzimádónak vak rengetegben
Áldó hozsánna zengne ajkirúl,
Ha körülötte az erdő kigyúl.

S én nem birom, bocsáss meg szép Valóság!
Csak lelkem tép még egy utolsó rózsát
S mint bánatkertész kis örömvizét,
Szirmát elődbe halkan hinti szét.

2

Mint vércsevágy a röpke vadgalambot,
Úgy űzöm a félénk szépséget én.
Mert búfelhős lelkem sötét egén
Valaki szeme fényeket zuhantott

S hallgatva várja most a méltó hangot,
Tudom, ki áldva csügg dicséretén.
S én szétmarcangolom, ha meglelém,
Mint vércsevágy a röpke vadgalambot.

S mely szárnyát fáradtan vonszolja, földön,
Mint ázott és beteg madár vergődöm,
Nem tudván méltón szólni szépségednek.

S várom remegve, mosolyogjon kedved,
Mert jó, ha vergődésemen mulat:
Csak vergődés a méltó hódolat.

1923. márc. 1.

TEMPLOM; HULLA; RÓZSA

Komoly, komor, magányos, bús templomkert vagyok,
Hol asszonykéz hiányán magasra nőtt a dudva,
A fojtó keserűség, de szűzi illatot
Ont közte sok dus szépség, virág, elrejtve, dugva.
Komoly, komor, magányos, bús templomkert vagyok.

Egy rongyos, béna koldus hever a kerti zugba,
Életvágyam hullája, kit a könyörtelen
Pogány népség hagyott, hogy pusztuljon éhen hullva.
Most véres-rőt avart szór vad-lombos szerelem:
Egy rongyos, béna koldus hever a kerti zugba.

Templom szivem, de senki nem törődik velem,
Aranybálványt tömjénez, Igazságként, eretnek,
Fáradt harangozója pedig a kötelen
Feszűl, riadt agyam, ha Szabadságot temetnek.
Templom szivem, de senki nem törődik velem.

Csak néhány régi hívem, ki kalapot emel meg,
Ha fehér papja, lelkem, igét mormol maga
S köré poklos, rongyos, de szűz vágyak seregelnek
S álom-imájuk lebben s harsan zsoltár szava.
Csak néhány régi hívem, ki kalapot emel meg.

A zsoltár, hullaszag s a virágok illata
Az Igazság felé száll (Nem holdaz ragyogósdit:
Komor szentélyt hiában az Úr nem állata)
A végtelenbe száll és nagy egybe csókolódik
A zsoltár, hullaszag s a virágok illata.

1923. márc. 10.

(VERSEM KOMOR...)

Versem komor, félelmes bajtárs,
A jaj-mezőn, ha nagy a zajgás
Lábai vígadozva jönnek,
Mint Noé végén vízözönnek.

Súlyátul görnyed gyáva szív:
Sarkát keményen odanyomja,
Kegyelmet pallósára hív
S botor fülekhez nincs pardonja.

Ilyen legénnyel bizakodván
Győztesen állok minden tornán,
A senkiket hadakba lássam:
Megvédjük egymást én s bajtársam.

Bátor. De félek egytül én:
Ha szálló pihe napsugárban,
Csak, versem nagy szemed tüzén.
Meg kell tagadni bús bajtársam.

1923. márc. 11.

TAVASZI LABDAJÁTÉK

Piros labdámat föl-fölhajigálom,
Most néked játszom, néked egyedül.
Által a halk, mosolyos violákon,
Szépséged kastélyablakán belül,
Ó nézd a labdát, álom-égbe szállón
Nem napsugáron, szemeden hevül
Szép fénye, mint eső után a márvány
Szüz tórul visszacsillan a szivárvány.

Ó nézd a labdát, hogy suhan zuhanva,
Mily fürgén szökken mindig újra fel!
Hajolj ki, hogy mosolyvirágid hamva
Libbenjen véle égi útra el,
Nevess, nevess, hogy száll s hull víg iramba,
Mig suhanása halkan énekel,
Nevess s ne tudd, hogy majd szétszaggatom már
Gyötört szivem virágos ablakodnál.

Nem kérem, hogy virágid főmre fonjad,
Csak mosolyogj ó, csak tovább ne menj,
Mert nagy, bús kedvem szürke verssé fonnyad:
Angyal nekűl mit érhet még a menny?!
Mert istene leszel bár bánatomnak,
Borba vetem sebekre mart szivem:
Ragadja vad folyója tépett labdám,
Mig sírok, játékot s szemet siratván.

1923. márc. 12.

ÚTRAHÍVÁS

Képedet halk ritmusok ősi habján
hadd viszem csak, szép, kicsi lány, magammal.
Ismeretlen, messzi vizek hulláma,
halld, idemormol.

Libbenő, lágy árnyad az ár locsolja -
csolnakom ring, szállna az útra máris!
Ó, hiszen vár engem a messzi szépség
szűz kikötője!

Jöjj velem hát, - szebb legyen égi partja
s büszke várát nagy szemed enyhe fényén
símogatván, tégye barátosabbá
ifjui kellem!

Jöjj, utunkon majd gyönyörű szivárvány
színü álmom fárosza gyúl, ha este
fölsuhanván vágyim, utánad úsznak
s csillog ezüstjük!

Jöjj velem, mert nélküled is megyek már!
Eh, mit is vársz - jössz-e, vagy elragadlak -
akarásom nem töröm össze lányos
ostobaságon!

1923. márc. 13./1934

KALÓZKAPITÁNY INDULÓJA

A keserűség száll bús éji órán
Magányos, forró szívre úgy, amint
Vezérgályám vérszínű lobogóján
Sötét, nagy varjú súlyos szárnya ing.

Rózsát fogok: mert elszárad kezembe,
Asszonyt viszek: csókomtul összeég.
Varjas lobogóm soha nem veszem be,
Kinek nem tetszik, jöjjön, tépje szét!

Hahó, vulkánmód zúg a tintatenger,
Hahó, szent itt ki evoét kiált!
Hahó, a hullám fergetegesen ver,
De nem bántja a tengerek fiát.

Örömkalmáros, rossz polgári bárkán
Nyafogjanak csak utált untalant:
Árbócaim dühödt bórák cibáltán
Ujjongok, mint a tenger itt alant.

Részeg s komor legényim el se hullnak,
Örökkön élek, mint a Biblia.
Nyugalmas, nagy kikötőjén a Multnak
Nem állnának meg: mind lelkem fia.

De míg a poklozó csatán vesződöm,
Nehánya jajdul, sírva rajtam is.
Bocsánatot kegyel feléje gőgöm:
Szerencsétlen, de könnye nem hamis.

S ha sír az asszony, akit elragadtam,
Miként ó isten földi kedvesét,
Mint vihar búg gyöngyös csigába halkan,
Susogok néki szép tündérmesét.

S hahó! prédák után rohanni aztán!
Szép síp a vész, ha süllyed az öröm.
Meddig? - szűkölhet száz vizi kuvasz - tán
Rudam ha unva magam eltöröm.

1923. márc. 15.

EZERFÁROSZNYI VÉGZET

Mintha szerelmes béka
Dús, fülledt nyári réten
Lassan, pihegve mászna
Szép, szűzi tó fele,

Mohón reszketve ajkam
Úgy kúszik selymesében
Mélyillatú hajadnak
Fehér válladra le.

A szemed ne emeld föl,
Életberántó fénye
Zavarná most a szívem,
Ki rőt vágyam tüzén,

Magagyújtotta máglyán
Ma lelkesen elégne:
Őrjöngő tűzimádó
Módján szédült legény.

Ó, hadd ölellek által,
Mint ritka aranyércet
Olvasztók forrósága,
Te, csókok ércere!

Vakult szemeknek ég itt
Ezerfárosznyi végzet,
Én éber toronyőröm
Kábulj te is bele!

1923. márc. 25.

(HA NEM VESZIK ÉSZBEN...)

Ha nem veszik észben,
A fárosz csak égjen:
Nem hallgatnak? dalolj szivem
Akkor süketségben!

Békességnek jöttem
S már gyilkot kötöttem:
Kain kell itt Ábel helyett
S Krisztus - elgyötörten.

Ki lelkét odadja
S ámul szépre, nagyra,
Itt kereszttel dorongolják
Hátulról azt agyba.

Elvész, itt ki békélt,
Jaj, szomorú vég ért:
Bűn a harc és harcolnom kell
Itt a békességért.

Bajtárs csak a testvér
S hullt hitem elestén
Egyedűl, bús Igazságként,
Állok a holttestnél.

S én szent esküvésem
Szóljon hát egészen:
Vagy ölelő békesség már,
Vagy temető lészen.

Őrültházba visznek,
Vagy szivekkel hisznek,
Vagy meg ólmot olvasszanak
Keresztelő viznek.

Lelkem: Krisztus arca,
Ránca: Béke harca -
Nem jöhettem félembermód
Jajgató kudarcra.

S fárosz lángja lebben,
Meg se látva szebben,
Dalolni, ha nem is vészik
Nyomorú fülekben!

1923. márc. 26.

A BETŰK SIVATAGÁBAN

A gót s latin betűk sivatagában,
Fáradt diák, virágot keresek.
Oly szürke vagyok multban és a mában
S szeretnék élni én is keveset!
Tavasz van, rajtam bágyadt barnaság van,
Az utakon vidám szerelmesek
S amíg viaskodom a Bánat-ölyvvel,
Az út, a fák, a rét - és minden zöldel.

Az ó betűkre friss könnyűket ejtek,
Nem hat reám vitéz lovagkora
És jaj nekem, hogy mindent elfelejtek,
Ha nevet alabástrom fogsora,
Mert bennem is lassan, szépen megerjedt
S kiforrt a szerelem részeg bora;
De ajkaimra gyöngyei se jutnak
S én nem lehetek társa mámoruknak.

Igy lassan vérzem el a tűnt igéken
És nem csókolhatom meg a kezét.
Fejem sokszor töröm sok semmiségen
S áhítom közben léptei neszét.
És úgy szeretem, mint szerettek régen:
Hektor szerette így Andromachét.
Erősszivű volt Andromaché férje,
Én gyönge szívem párját hát ne kérje.

Szeretném bátran becsukni egyszer
A kopott könyvek ócska födelét
És csókolózni illatozó esttel,
Mikor reám vár és reá a rét.
De jaj, vigyáz rám sok szigorú mester,
Csak vágyam kóborolhat szerteszét,
Míg én magam süket betűkben élek,
Mint Cháron hídjáról leszédült lélek.

1923. márc.

ELKÖSZÖNŐ SZELÍD SZAVAK

Már elhagyom tizennyolc évemet,
Már elhagyom e kis vidéki várost
S a születésnap kurta korcsmájában
Mint búcsuzó cigány a faluvégen,
Még egy nótát is muzsikálok már most,
Hogy elhagyom tizennyolc évemet.

Utas fiúnak szép, komoly anyám,
Az iskola is ad talán pogácsát.
Hisz tudja, majd a legjobb fia voltam,
Csak szőke szeretőm, a Líra rosszá
Bódított; és hogy mámorából váltsák,
Nincsen szebb csók - ugye, komoly anyám?

A félénk és komolykodó fiú
Szép temetőben, a szivemben porlad:
(Az élő harcos hős, de vén, komor bölcs)
A Gyermeket rossz, céda cimborái,
Korán vitték az emberek a bornak.
S a keserűség elvitt, jó fiú.

Uj és paraszti fütyként indulok
S ünnepnapoknak színes templomormán
Talán az első versek napsugára,
Talán az első, egyetlen leányszem
(Mindegy) a legszebb és örök ragyog rám,
Ki uj, paraszti fütyként indulok.

Van itt még néhány jó, idős komám,
Ölelő csöndje néhány öreg háznak:
Szeretlek, mint az álmodó a méhest.
Ó, itt a nyugalom zenél fülünkben,
Ha esténként békák harmónikáznak.
Nagyon szeretlek néhány jó komám.

S már elhagyom tizennyolc évemet,
E kis vidéki várost elhagyom már.
Mert menni kell és én már meg se kérdem,
Hogy többet ér-e a rideg Öröklét,
Az egész világ kicsi városomnál.
Csak elhagyom tizennyolc évemet.

1923. ápr. 23.

KÖLTŐSZERELEM TEREMTŐ ESTJE

Az erdőben elülnek már a varjak
És lelkemben a sötét gondok is.
Szűz Hold csókolgat száz rügyező gallyat
S ujult szerelmet fehér arcod is.
Most minden: erdő, rét s az ég is hallgat.

S hallgatnak most a büszke dalok is.
De vége lesz e csoda végtelennek,
A Nap, a küzdelem kikél s hamis
Gondok, varjak szöllőkre, szívre kelnek,
A Hold lehull és véle álmom is.

A hajsza jön, a hajsza krajcáros, bús
S az estét várom: új holdat teremtsek.
Isten vagyok s a leghitványabb koldús!

1923. ápr. 26.

A LEGUTOLSÓ HARCOS

Valami forró, nyári éjszakán
Gyárfüst ölelt át lomha földszagot
S a legnagyobb lélek szökkent belém:
Az ucca és a föld fia vagyok.

Ma hat földrészre nyílik bimbaja -
Szép szívem óriás, piros virág
És villamos hullámok lengetik
Világbelengő, kitárult szagát.

Börtön, kaszárnya, templom nem elég,
Hogy a hegyekről ledobja szavam
És minden ige fölöttem lebeg
És minden más szándék szándéktalan.

Ha én sírok, a világ vére hull,
Ha káromkodok, minden trón remeg,
Ha nevetek, az Isten is örül
S tavaszba szöknek akkor a telek!

Hitem a sors lesz: Szívbéli Urunk
Akar csodátlan, új, legszebb csodát -
Kaszárnyát, börtönt elrombolnak az
Arcunkról ömlő, lelkes lavinák.

Minden jövendő tűz is bennem él,
Hogy az utolsó harcos én legyek.
A simogatás az én lobogóm
S minden megindul, hogyha én megyek!

A lelkesedés zengő süvegét
Égig hajítják a görnyedt napok,
Ha szívetekben a tükör leszek:
Az ucca és a föld fia vagyok.

1923. ápr. 27./1924

LÁZADÓ KRISZTUS

"- Ó Uramisten, ne légy Te a Jóság!
Ne légy más, mint az Igazságos Úr.
Több kalászt adj, de azért el ne vedd a
Rózsát.

Vagy ne maradj vén Kozmosz-palotádba,
Gyere ki, nézd meg - szolgád mit csinál?
Ronggyá nem mosná élet-subád ember
Átka.

S Neked könnyű vón a tövist letörni.
Tanulhatnál még tőlem is, Uram -
Én töröm s nem lesz vacsorám, csak - föld: egy
Ölnyi.

A telked azért mégis tisztitom csak.
És már egy nagy, sajgó gerinc vagyok -
Sokat görnyedtem, ne kivánd, hogy eztán
Rontsak.

Azért ameddig csak birom, csinálom,
Bár kezemen csalánmart hólyag ül.
S ha vihar jönne, mint a korhadó fa,
Állom.

De add kölcsönbe legalább subádat:
Téged nem ér el átok és eső,
Szép úr-kastélyod van és nagyon gyors a
Lábad.
Ugysem fizetsz meg munkámért eléggé -
Testemnek ágyam is hideg, a Föld
S aranyszavad átváltozott rossz, kongó
Érccé.

S munkámban, Uram, érek annyit, mint Te
Nagy passziódban; és a lelkem is
Részed lesz nemsokára s a legszebb fényt
Hintve:

A szemed lesz, hogy mindent láss meg itten.
Bizony mondom, még nincsen is szemed,
Most nem látsz. Lennél immár igazságos,
Isten!"

Fáradt baromként reszket lelke, teste,
Félmunkát végző társak röhögik
S feszül, mert tudja - reá korábban jön
Este.

Nagy, roskadt lelke igéket emel még
S kilógatja fakult, sápadt szivét,
Mint akasztott ember szederjes, szürke
Nyelvét.

1923. ápr. 29.

HAJNALVÁRÁS

Mint hajnal börtön ablakára,
Ugy jössz komor, bus életembe.
Mint hajnal börtön ablakára,

Ki nagy kedvvel jön, vígan zengve,
Rigók harsannak torkából ki
S a vén, öreg Föld lelkesedve,

Bokrétásan borúl bókolni
A friss, csöpp harmat-láb elébe.
S ő menyasszonyként csókol holmi

Hitvány gazt is - jaj - bő a fénye,
A rabnak mégis bekacag csak
S tovább suhan a messzeségbe.

És szívemet, szívét a rabnak
Letaglózza a keserűség:
Nem várta senki úgy a Napnak

Nagy, kacagásos élet-hűsét,
Nem vár úgy céda szeretőre
Az elrugott, jó, balga hűség -

S csak bekacagott: hadd gyötörje
Útált vágyával Éjfél-asszony,
Csak másszon nyögve körbe, körbe,

Minden téglát megtapogasson
S kacajom ujra sírva várja!

S én várlak, várlak, sírva várlak -
Hajnalt a börtön ablakára.

1923. máj. 5.

HÍD ALATT

Patkány, szeretlek: tégedet szerelmes,
Vad csatlósként a Vágy azon űzet,
Hogy párod összemard, ha nem figyelmez.
És szabad vagy, nem mint a félszüzek,
Kik súnyi koldusként az ékszerekhez,

Ragyogó csókhoz fűzik lestüket
S éjjel reszketve gyújtnak tolvaj-lángot,
Sovár-lihegve pusztító tüzet:
Fegyencmunkában izzadnak majd - pállott
Szív lelküket, pállott ágy testüket

Verejték-vérrel marja meg, mint áldott
Lány vitriollal hűtlen kedvesét.
Patkány, szeretlek: mindazt megcsinálod,
A csókcsodát, mi tőlem csak beszéd.
Nem asszonyom volt s fáj, hogy messze szállott,

Mint loholó bolond előtt az ég,
S égő rózsát csókolnom bús karomra,
- Veszett ebként, mely rágja friss sebét -:
Ölelni vágyja s nem hajt irgalomra
(Bakó ha méri ártatlan fejét).

Patkány, szeretlek s nemsokára jobban,
Ha megfulladtam s lakmárzol setét
Szemű pároddal rothadó husomban.

1923. máj. 14.

PÜNKÖSD ELŐTT

Szent, éhes lelkem, pünkösd ünnepére,
Mint jóllakott tuzok, magadba hullva
Feledd, hogy büszke, forró szárnyadat
Cibálja, tépi vérek irigy ujja.

Hiszen tudod már mi a Végtelenség:
A Végtelenség az a magyar bánat
S hiába vergődsz haló hattyuként,
Szomorubb lélek búsul majd utánad.

Ha idejöttél, tündökölj s dalolj csak,
E végtelen vizen büszkébben usszál
S csudáljanak, hogy méltóbban repül
Zilált szárnyad az égi Sziriusznál.

Szent vagy s ha mégis lenyilaz az Éhség,
Mint vadludat rozsdás vessző találja,
Ne sírj, dalold el híres éneked,
Hogy nyögve várjanak ujabb csodára!

1923. máj. 18.

FURCSA FOHÁSZ A SINEK KÖZÖTT

Te a lelkek összessége
Fönn az égbe
Lenn az égbe, mindenségbe -
Meghallgatsz-e, Istenem?

Itt feküszöm elhagyottan,
Krisztus voltam,
Beteg nárcisz eldobottan
Halhat így magában el.

Már utamról visszatértem,
Sose kértem,
Port sose nyalt izzadt térdem,
Meghallgatsz-e, Istenem!

Most se mondom, hogy harangozz,
Bár a ranghoz,
Bocsánat bátor bitanghoz,
Megcsudálva illenék.

S messziről jön a vonat már,
Ünnep-naptár
Piros szeme s virradatnál
Fénye szebb-enyhén dereng.
Nem gőz, keserűség hajtja,
Enyim fajta
S mindegy, hogy ki tüzel rajta,
Hogy ki lesz a gyilkosom.

Ide senki több ne jöjjön
Ige-böjtön,
Tetvek megdicsőült főkön
Éhen hadd pusztulnak el!

Marnak a símító jobbon
S én szabódom
Tölcsérezni csudamódon
Lehetetlen koponyát.

1923. máj.

MÁJUSI ÉNEK

Örök reménység istenajka csókol
Keserű számra, Ember, égi dalt:
Nagy, szűz virág a roskadozó lombból
S Világbékesség szívedből kihajt
És szeretettel, illatával hódol
Világszabadság, tavasz, téli rajt,
Undok lélek-fagyot feledve, Ember
Rácsókolom magam kezedre rajt,
Kérgén lihegjek Világszerelemmel,
Mert a Békesség egyszer csak kihajt.
Ó halleluja, Május a szivekben,
Hozsánna, nékem ezt kell énekelnem:
Az Isten legszebb gondolata lelkem!

1923. máj.

A KOZMOSZ ÉNEKE

Szonettkoszorú

A melegszivű Költőnek,
a nagyszivű Embernek,
JUHÁSZ GYULÁNAK
aki örök Atyám és Bátyám,
nagy szeretettel és ezzel az ajánlásfélével:

Lelked valami különös csoda:
Meleg szivárvány őszi éjszakában.
Ilyet még ember nem látott soha:
Elszomorodott megenyhülés.

S mint ifjú fiatal menyasszonyát
Nászán meleg s halk csókokkal fogadja,
Bus negyven évedet szivünkön át
Már az Örökélet öleli.

Ujjongva hozom örök Koszorúm
- Tizennyolc évem legszebb rózsa rajta -
És méltó: vedd: Én túl a vak borún,
Bátyám, Krisztusig emelkedem!

1

Külön világot alkotok magam.
Mert mint baktériumnak csepp is tenger,
Idegen, messzi bolygó minden ember,
Kinek csak vágya, álma, gondja van.

És, jaj, nem élhet senki gondtalan!
S az erős is forog, de mint a henger,
Mely úttestet simít s dübörg, de nem mer
Fölsírni sírva: Fáj az oldalam!

S mert ez örök-Rendünknek tábla-bronzza,
Eggyét száz más kimért körökbe vonzza.
S csak néhány bús lakója sír e merszen.
Csak néhány gondolat őrül bele,
Hogy mért virít, bár marja Űr szele,
Kerengő bolygó friss humussza, lelkem.

2

Kerengő bolygó friss humussza lelkem,
Nehéz ekével szántja milliárd
Vad, barna fájdalom s hegyes vasát
Mélyen lenyomva gázol át a telken.

Gőzös, meleg barázdákon vetetten
Kincses kalászok bólogatnak át
Az út felé, hol kényes, büszke fák,
A Szépség fái súgnak át a berken.

Alattuk Ámor űl, ki mindig éhes,
Sötét szeme s paraszti szája véres.
És éles sziklán gyilkos késeket fen.

Egy tiszta-Érzés arra bandukol
S forró vér gőze száll ködökbe, hol
Szépség-fák állnak illatokkal telten.

3

Szépség-fák állnak illatokkal telten,
Lombjuk örök, tél sem vehette el,
Ágaikon énekel a pehely
S észbontó pompa nő a téli berken,

Hogy dús istenkéz ősi fenyvesekben
Karácsonyokra nem diszitne fel
Igy minden ágat, hajnalon ha kel
Komoly nap is, ragyogva fényesebben.

Ilyenkor két gonosz titán-gyerek
- Kedvvel piroslik tátva-nyitva szájuk -
Csinál a hóbul élő, furcsa bábut
És hógolyóz, mig messzi munka van,
Hol tört Robot izzadtan ténfereg,
Dübörgő gépváros zugó agyam.

4

Dübörgő gépváros zugó agyam:
Hangja, mit roppant barlang-visszhang adhat
Mély orgonára, és a gondolathad
Rokkant derékkal görbed untalan,

Mint korhadt fűz görnyed szomoruan
Deres partján zajló, jeges pataknak.
(Az épitők téglát téglára raknak,
Molnárok szijja suhogón suhan.)

S mind robotol, minek? maguk se tudják,
De egyszer tán megunják ezt a munkát,
Izzadt ölükben őrület fogan -

S - egyszerre mind! - kizúdulván a kába
Műhelybörtönbül bősz anarkiába
Szétkujtorognak részeg-boldogan.

5

Szétkujtorognak részeg-boldogan,
Elűzve a zsarnok királyt, a Gondot,
A gondolatok és az ízes lombok
Alól örök tavaszba száll, rohan

Lelkük, mintha a nap sugáriban
Fölébredő baba kacag s a boldog,
Ifjú anya fülébe szárnya-oldott
Öröm csattog. De addig munka van.

Csak halk éjfélutáni éjszakán,
Mint szunnyadó kedvest meleg leány,
Cirógatja gyötört szivük az álom.
S mint éjjel-nyíló áloé-virágon,
A kertben, úgy csókolnak elheverten
A holdas fények rajta, mint ha kertben.

6

A holdas fények rajta, mint ha kertben
Nyugodt rögökre bő eső ölel
Jó áldást és a föld lomhán lehel
Sulyos, meleg szagot, mely égbe terjeng,

Vagy napsugár ha bódult szembe lebben,
Hogy száz mámorszin víg ünnepre kel:
Erőt, vagy vak mámort úgy hintnek el
A holdas fények emberbolygó-lelken.

Igy-ugy: Örök a férfibolygó társa,
Örök az Asszony, örök a varázsa.
S szerelme sokszor lidércként ragyog

S szépsége, fénye, hideg és balog.
Pedig kigyúl a vére, ha estenden
Világbogárkák szárnya csókra rebben.

7

Világbogárkák szárnya csókra rebben;
Az elefánt nagy vére mennydörög;
A vadgalamb turbékol és sürög;
Az Ember szebben csókol s véresebben.

A nagy, elomló asszony-test esetten
Vonagló vággyá őrjít, mint örök
Földéhes, izzadt gazdát a rögök
Fekete zsírja, kapzsi révületben.

Az orditás a torkom elrepessze:
Én - jaj - tudom, ez lesz az Ember veszte.
Egyszer hiába búg illatozó est -
A Gyermek ködbe pusztul kóboran.
Kit úgy ringat, mint Nilus egykor Mózest,
Sötét hitem, szent hömpölygő folyam.

8

Sötét hitem szent, hömpölygő folyam.
Mélyében földet, iszapot keverget,
De szűzre mos minden fekélyes lelket
Hideg hulláma s mormol komolyan

És hangja mint bus apaszó, olyan:
- Gyertek fürödni hozzám, gyertek,
Ó gyertek hát fürödni, lelkek!
S kirúgott, éhes kutyaként rohan.

De nyáron új erőt dajkál a földnek,
Komor télen rajt jégtáblák törődnek
S kiönt, ha zúdul bánat görgetegje.

Mely fényét róla híven visszakapja,
Fölötte a magyarság bolygó napja.
S kereng a bolygó, mint fáradt agy este.

9

S kereng a bolygó, mint fáradt agy este
Örökké kínzó nagy kérdés körül
És mint a rab, ki börtönén belül
Falat tapint őrülten - hátha gyenge.

Ó mért nem lendülhet a végtelenbe
Külömb, szebb Nap felé, amely hevül
S ölelő sugárt szálló-mederül
Melegen ont, megértően izenve.

Ó jaj nekünk, hogy így van immár mindíg,
Szebb útra innen semmi el nem indít
S napunk hideg, mint rideg őszi este.
Tán fénye nem is volt soha meleg!
Szeretetemtül csak hevülne meg:
Amint kihűl, lehull az éjbe esve.

10

Amint kihűl, lehull az éjbe esve -