A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Robin Sloan

Mr. Penumbra’s 24-hour Bookstore

Farrar, Straus and Giroux, 18 West 18th Street, New York 10011

First Editon, 2012

Fordította: Bori Erzsébet

Könyvborító: Szabó Vince

Copyright © 2012 by Robin Sloan

Hungarian translation © Bori Erzsébet, 2013

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2013

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-689-751-2

Kiadja a GABO Könyvkiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

Az EPUB konverziót Kühne Andrea készítette

BETTY ANNEK ÉS JIMNEK

A KÖNYVESBOLT

ÁLLÁST KERESEK

A polcok árnyékában elveszve majdnem leesem a létráról. Pontosan a közepén állok. Mélyen alattam a könyvesbolt padlója, akár egy bolygó, amelyet magam mögött hagytam. A polcok teteje fölém magasodik, és sötétbe borul – a könyvek olyan szorosan sorakoznak egymás mellett, hogy semmi fény nem hatol át közöttük. Mintha még a levegő is megritkulna idefent. Még egy denevért is látni vélek.

Az életemért kapaszkodom, az egyik kezemmel a létrába, a másikkal a polc peremébe, elfehéredő ujjpercekkel. Szemmagasságban pásztázom a polcot, pillantásom végigfut a könyvek gerincén… és végül kiszúrom. Megvan a könyv, amelyet kerestem.

De kezdjük az elején.

Clay Jannon vagyok, és volt idő, amikor alig is érintett papírt a kezem.

Ültem a konyhaasztalnál, és az álláshirdetéseket böngésztem a laptopomon, de aztán megakadt a szemem egy címen, és kisvártatva azon kaptam magam, hogy egy hosszú folyóiratcikket olvasok a génmódosított szőlőkről. Tényleg hosszú volt, így hozzáadtam a könyvjelző listámhoz, hogy majd később áttanulmányozom. Aztán egy másik hivatkozást követve, eljutottam egy könyvismertetőhöz. Ezt is elmentettem, s letöltöttem a könyv első fejezetét – ami egy vámpírrendőrségről szóló sorozat harmadik története volt. Az álláshirdetésekről végképp megfeledkezve átvonultam a nappaliba, a hasamra tettem a gépet, és egész nap olvastam. Rengeteg szabadidőm volt.

Az egész Amerikán átsöprő, nagy élelmiszer- és étteremláncválság nyomán, amely csődbe vitte a hamburgereseket és a sushi-vállalkozásokat, munkanélküli lettem.

Elveszített állásom a NewBagel cég központjában volt, de nem ám New Yorkban vagy bármely olyan városban, ahol hagyománya van a bagelkészítésnek, hanem itt, San Franciscóban. Nagyon új és nagyon kicsi vállalkozás volt. A Google két exalkalmazottja alapította, akik szoftvert írtak a platonikus bagel összeállításához és megsütéséhez: sima, ropogós héj, lágy tésztájú bél, két tökéletes kört alkotva. Ez volt az első állásom a képzőművészeti suli után; tervezőként kezdtem, marketinganyagok készítésével, amelyek ezt a finom karikát voltak hivatottak bemutatni és reklámozni: menükkel, kuponokkal, ábrákkal, plakátokkal az áruházak kirakatában, és egy ízben a teljes standot is én terveztem egy süteménykiállításra.

Sok volt a tennivaló. Előbb az egyik exgoogler kért meg a cég logójának újrarajzolására. Eredetileg nagy, szivárványszínű krikszkraksz betűk voltak egy világosbarna körben; úgy festett, mintha MS Painttel készült volna. Modern tipográfiát terveztem markáns, fekete serif-betűkkel, amelyek szerintem a héber írásjelek kvadrátjait és hegyes nyilait idézték. Adott némi komolyságot a NewBagelnek, én pedig elnyertem vele a San Franciscó-i AIGA egyik formatervezői díját. Később megemlítettem a másik exgooglernek, hogy értek (valamelyest) a programozáshoz, mire rám bízta a weboldal kezelését. Így azt is újraterveztem, majd sikerült az alacsony marketing-költségvetésből olyan keresőkifejezéseket megcéloznom, mint „bagel”, „reggeli” és „topológia”. Én lettem a @NewBagel hangja a Twitteren is, ahol néhány száz követőre tettem szert reggelivel kapcsolatos bejegyzések és digitális kuponok párosításával.

Mindezzel persze nem váltottam meg a világot, de tanultam ezt-azt. Előrehaladtam. Mígnem beütött a gazdasági válság, és kiderült, hogy recesszió idején az emberek szívesebben fogyasztják a régi jó, hosszúkás bagelt, mint a földönkívüli űrhajó formájút, még ha a legfinomabbra darált himalájai sóval van is megszórva.

Az exgooglerek sikerhez voltak szokva, és nem adták fel egykönnyen. Hamarost ujjáalakultak Old Jerusalem Bagel Company néven, sutba vágták az algoritmust, és sötét színű, szabálytalan bageleket kezdtek gyártani. Engem arra utasítottak, hogy vegyem régi vágásúra a weboldalt, ez a feladat megfeküdte a lelkemet, és nem hozott számomra semmilyen AIGA-díjat. A marketing-költségvetés leapadt, majd eltűnt. Egyre kevesebb munkám akadt. Nem tanultam semmit, és nem haladtam semerre.

Az exgooglerek végül bedobták a törölközőt, és elköltöztek Costa Ricába. A kemencék kihűltek, a weboldal elsötétült. Végkielégítésre nem volt pénz, de megtarthattam a céges MacBookot és a Twitter-fiókot.

Így lettem, nem egészen egyéves munkaviszony után, állástalan. És mint kiderült, nem csak az élelmiszer- és étteremláncokat érintette a válság. Sok ember költözött motelbe és sátorvárosba. Az egész gazdaság hirtelen olyan lett, mint az a székes játék, amelyben a zene elhallgatásakor meg kell csípni egy széket, s nekem is meggyőződésemmé vált, hogy mindenáron el kell foglalnom egy helyet, bármilyen helyet, a lehető leggyorsabban.

Akkor keseredtem el, amikor rájöttem, hogy verseny van. Voltak dizájner barátaim, akik már világhíres weboldalakat vagy menő érintőképernyős kezelőfelületeket terveztek, nem csupán logót egy kezdő bagelüzletnek. Voltak barátaim, akik az Apple-nél dolgoztak. A legjobb barátom, Neel a saját cégét vezette.

Még egy év a NewBagelnél jobb formába hozott volna, de nem jutott elég idő a portfolióm felépítésére, vagy legalább arra, hogy nagyobb gyakorlatot szerezzek valamelyik részterületen. Volt egy szakdolgozatom a svájci tipográfiáról (1957–1983) és egy háromoldalas website-om.

De kitartóan böngésztem az álláshirdetéseket. Elég gyorsan alászállt az igényszintem. Eleinte ragaszkodtam ahhoz, hogy csakis olyan cégnél vállalok munkát, amelynek a küldetésében hinni tudok. Aztán már beértem volna annyival is, hogy valami újat tanulhassak. Később már azzal is, hogy ne legyen piszkos üzlet. Mostanság már ott tartok, hogy kénytelen voltam módosítani a piszkos üzletről alkotott saját definíciómat.

A papír mentett meg. Rájöttem, hogy csak úgy tudok a munkakeresésre összpontosítani, ha távol tartom magam az internettől, tehát kinyomtattam egy rakás álláshirdetést, eltettem a mobilomat egy fiókba, és sétálni mentem. Összegyűrtem azokat az ajánlatokat, amelyek túl sok tapasztalatot követeltek, és bedobtam őket a zöld szemetesekbe az út mentén, így mire elfáradtam, és felszálltam egy buszra, hogy hazamenjek, már csak két-három ígéretes hirdetés lapult a farzsebemben, amelyeket alaposabb tanulmányozásnak akartam alávetni.

Így találtam magamnak állást, bár nem olyan módon, ahogy eredetileg képzeltem.

San Francisco jó hely a sétálásra, ha erős a lábad. A város egy kis négyzet meredek dombokkal, amelyet három oldalról a tenger határol – ennek köszönhetően mindenhonnan remek a kilátás. Csak baktat az ember, kinyomtatott lapokkal a kezében, és a saját gondjaival van elfoglalva, de akkor váratlanul egy lejtő tetején találja magát, ahonnét egyenesen az öbölre látni, és a házak narancs meg rózsaszín fényben fürdenek. San Francisco építészeti stílusára nemigen vannak más példák az országban, és még az itt élők is, akik már hozzászokhattak, különlegesnek találhatják a látványt: azokat a magas, keskeny házakat, az ablakaik akár a szemek és a fogak, a díszítésük akár a cukormáz egy esküvői tortán. És mögöttük, ha a megfelelő irányba nézel, ott ível a Golden Gate híd rozsdás szelleme.

Egy furcsa kilátást követve elindultam lefelé egy meredek, lépcsős járdán, majd a víz mellett sétáltam tovább, a leghosszabb hazavezető utat választva. Öreg mólók sora mellett haladtam el – gondosan elkerülve a Fisherman’s Wharf tömény hallevesét –, aztán a halvendéglők hajógyáraknak adták át a helyüket, majd feltörekvő közösségimédia-vállalkozásoknak. Végül, amikor korogni kezdett a gyomrom, jelezve, hogy ideje megebédelni, visszafordultam a város felé.

Bármerre is jártam San Francisco utcáin, figyeltem az álláshirdetéseket a kirakatokban. Így hirdetni nem egy elterjedt gyakorlat, és nem árt gyanakvással kezelni. Elvégre a legális vállalkozások nem ilyen módszerrel keresnek munkatársat.

A nonstop könyvesbolt nem is tűnt legális vállalkozásnak:

FELVÉTEL

Késő esti műszak

Különleges követelmények

Vonzó juttatások

Szinte biztosra vettem, hogy a „nonstop könyvesbolt” valami egészen mást takar. Elvégre ez itt a Broadway, ami sajátságos része a városnak. Álláskereső túrám messzire vitt az otthonomtól; a könyvesbolt szomszédja egy Popó bár nevű hely volt, amelynek neonreklámján szét-, majd keresztbe tett lábak kalimpáltak.

Benyomultam a könyvesbolt üvegajtaján. Miközben átléptem a küszöböt, csengő csilingelt a fejem fölött. Akkor még nem tudtam, milyen jelentős átlépésben van részem.

Ami a belteret illeti: képzeljenek el egy normál méretű és alakú könyvesboltot – az oldalára állítva. A helyiség abszurd módon keskeny és szédítően magas volt a plafonig érő polcokkal: könyvek két-három vagy még több emelet magasságban. Tekergettem a nyakam (miért is vált ki belőlünk kényelmetlen nyaktekerészést minden könyvesbolt?), de a polcok teteje úgy olvadt bele a homályba, mintha sohasem érnének véget.

És olyan szorosan zsúfolódtak rajtuk a könyvek, hogy úgy éreztem, egy erdő szélén állok – és nem ám egy barátságos kaliforniai erdőre tessenek gondolni, hanem egy erdélyi ősvadonra, egy rengetegre, tele farkasokkal, boszorkányokkal és tőrforgató banditákkal, akik ott leselkednek, ahová már nem ér el a holdfény. A polcok mentén beakasztható és oldalirányban gurítható létrák. Ez általában kedélyes látvány, de itt, az árnyékok közé veszve, inkább baljóslatú volt. Balesetekről suttogtak egymás közt a sötétben.

Ezért aztán lecövekeltem a bolt utcafrontján, ahová még utat tört a farkasokat remélhetőleg távol tartó nappali fény. Az ottani fal és az ajtó fölötti rész is üvegből volt, a vastag táblákat kovácsoltvas keretbe ágyazták, és félkörívben, nagy aranybetűkkel az állt az üvegen (visszafelé olvasva):

A félkörív belsejében egy szimbólum: két (tökéletesen lapos) kéz nyitott könyvet formáz.

De ki az a Penumbra{1} úr?

– Mi tetszik? – szólt ki halkan valaki a polcok mögül. Majd előtűnt a figura – a létrákhoz hasonlóan magas, szikár férfi, világosszürke, legombolt gallérú ingben és kék kardigánban. Totyogva lépkedett, mentében végigfuttatva hosszú kezét a polcokon, mintegy támaszt keresve. Amikor kibontakozott a homályból, láttam, hogy a kardigán passzol a szeme színéhez, ami szintén kék volt, és mélyen ült a ráncok hálózatában. Nagyon öreg volt.

Biccentett felém és intett. – Mit keres eme polcokon?

Jó kérdés volt, és ki tudja, miért, de feloldódtam tőle.

– Penumbra úrhoz van szerencsém? – érdeklődtem.

– Én vagyok Penumbra – bólintott –, és eme hely őrzője.

Előbb mondtam ki, mint hogy tudatosult volna bennem: – Munkát keresek.

Penumbra hunyorított egyet, majd a bejárat mellett álló íróasztalhoz totyogott. A megsötétedett fájú, masszív alkalmatosság erődként terpeszkedett az erdő szélén. Nyilván napokig állna egy polcokról indított esetleges ostromot.

– Alkalmazást keres – bólintott ismét Penumbra. Letelepedett az asztal mögötti székre, és onnan, az erőd mögül vett szemügyre. – Dolgozott már könyvesboltban?

– Iskola mellett pincérkedtem egy halvendéglőben, és a tulajdonos ott árusította a saját szakácskönyvét. – Az volt a címe, hogy Fogas kérdések, és harmincegy különböző elkészítési módját ismertette… a tudja, minek. – De ez nem számíthat annak.

– Tényleg nem számít, de nincs jelentősége – mondta Penumbra. – A könyvkereskedelemben szerzett, korábbi tapasztalatnak itt nem sok hasznát venné.

Álljon meg a menet – mi van, ha ez a hely valójában pornóbolt? Körülnéztem, de nem láttam sehol fűzőt vagy neglizsét. Viszont közvetlenül magam mellett, egy alacsony asztalon felfedeztem egy poros kupacot Dashiell Hammett-regényekből. Ami jó jel volt.

– Nevezze meg – szólított fel Penumbra – egy kedvenc könyvét.

Azonnal kész volt a válaszom. Nem kellett vívódnom. Azt mondtam: – Penumbra úr, ez nem egy könyv, hanem egy sorozat. Nem éppen magas irodalom, valószínűleg túl hosszú és borzalmas a vége, de már háromszor olvastam, és úgy jöttem össze a legjobb barátommal, hogy mindketten odavoltunk érte hatodikban. – Vettem egy nagy levegőt. – A Sárkánydal krónikák az.

Penumbra felvonta az egyik szemöldökét, aztán elmosolyodott. – Ez jó, nagyon jó – mondta, és egyre szélesebb lett a mosolya, kivillantva fehér fogait. Rám kacsintott, majd tetőtől talpig végigmért. – De tud-e létrát mászni?

És így kerültem ennek a létrának a tetejére, három emelet (mínusz földszint) magasságba Penumbra úr nonstop könyvesboltjában. A könyvnek, amelyért felkapaszkodtam, az volt a címe, hogy AL-ASMARI, és másfél karnyi távolságra volt tőlem balra. Ami azt jelentette, hogy most le kell másznom, és arrébb tennem a létrát. De odalentről Penumbra azt kiabálta: – Hajoljon ki, fiam! Hajoljon ki!

Hát kellett nekem ez az állás?

KABÁTGOMBOK

Ez egy hónappal ezelőtt volt. Most éjszakai eladó vagyok Penumbránál, és úgy futkosok föl-le a létrán, mint egy majom.

Ennek is megvan a módszere. Helyére gurítod a létrát, rögzíted a kerekeit, aztán behajlítod a térded, és egyből a harmadik vagy a negyedik fokra szökkensz. A lendületet megőrizve felhúzódzkodsz, és máris másfél méterrel a padló felett vagy. Mászás közben mindig csak előre nézz, ne föl vagy le; tartsd fókuszban a tekintetedet harminc centire az orrod előtt, és hagyd végigfutni a tekinteted a könyvek színes gerincén. Fejben számold a létrafokokat, és amikor elérted a kellő magasságot, nyúlj fel a könyvért, amelyet keresel… persze hajolnod is kell érte.

Szakmai tudásként talán nem olyan piacképes, mint a webdesign, viszont annál szórakoztatóbb, és ezen a téren minden lehetőséget igyekeztem is kihasználni.

Bárcsak többször vethetném be ezt az új képességemet! Penumbra úr nonstop könyvesboltja nem azért tart nyitva a nap huszonnégy órájában, mert nem győzi kiszolgálni a vásárlókat. Igazság szerint olyan kevés a vevő, hogy néha éjjeliőrnek érzem inkább magam, mint elárusítónak.

Penumbra használt könyvekkel kereskedik, de ezek mindegyike olyan kitűnő állapotban van, hogy újnak is elmehetnének. Napközben vásárolja fel őket – csakis annak az embernek adhatod el a könyved, akinek a nevét a kirakatban olvasod –, és igen szigorú antikvárius. A bestsellerlistákra nem sokat ad. Eklektikus állományából nem lehetett kivenni semmilyen határozott arculatot vagy irányultságot, legfeljebb a személyes ízlését tükrözheti. Így például nem tart sem tini varázslókról, sem vámpírrendőrségről szóló könyveket. Ami nagy kár, hiszen pontosan egy ilyenfajta üzletben támadna kedve az embernek beszerezni egy tini varázslós könyvet. Hovatovább egy ilyen helyen támadna kedved tini varázslóvá válni.

Beszéltem a barátaimnak Penumbra könyvesboltjáról, és páran be is ugrottak szemrevételezni a polcokat, vagy megnézni, hogyan hágok fel a poros magaslatokra. Általában rá tudom bírni őket, hogy vegyenek valamit: egy Steinbeck-regényt, novellákat Borgestől, egy vastag Tolkien-kötetet – ezek a szerzők mind érdekelhetik Penumbrát, mivel összes műveik ott vannak a kínálatában. Vagy legalább egy képeslapot vetetek a barátaimmal. Egész halomban állnak a bejárat melletti asztalon.

Csupa fekete-fehér grafika, amely az üzlet frontját ábrázolja – a finom rajzolatú munka olyan régi és ódivatú, hogy az már újra menő –, és Penumbra egy dollárért adja darabját.

De az a néhány dollár nem termelheti ki a fizetésemet. Valójában sejtelmem sincs, hogy miből jön ki a fizetésem. Sejtelmem sincs, miből tartja fenn magát egyáltalán ez a vállalkozás.

Van egy vevő, akit már kétszer is láttam, egy nő, akiről majdnem biztosra veszem, hogy a szomszédos Popó bárban dolgozik. Azért tippelek erre, mert mindkétszer úgy volt körülfestve a szeme, mint egy mosómedvének, és füstszagot árasztott. Ragyogó mosolya van, és fakó szőkésbarna haja. Fogalmam sincs, hány éves – éppúgy lehet nyúzott huszonéves, mint jól karbantartott harmincas. A nevét sem tudom, de azt igen, hogy szereti az életrajzokat.

Az első alkalommal lassú körben pásztázta a bejárathoz közeli polcokat, csiszatolt a lábával, és szórakozottan járkált fel-alá, végül odajött az asztalhoz.

– Megvan az a Steve Jobsról szóló könyv? – kérdezte. North Face pufidzsekit viselt a rózsaszín top és a farmer fölött, s kissé orrhangon beszélt.

Összeráncoltam a homlokom. – Valószínűleg nincs, de utánanézek.

Penumbra adatbázist vezetett egy elaggott, bézs színű Mac Plus gépen. Beütöttem a szerző nevét, és a Mac halkan megzendült – sikeres keresés. A nőnek szerencséje volt.

A fejünket félrebillentve pásztáztuk végig az életrajzi részt, és meg is találtuk: az egy szem példányt, ami fényes volt, akárha vadonatúj lenne. Talán karácsonyi ajándék egy technokrata apukának, aki valójában nem olvas könyvet. Vagy szívesebben tanulmányozta volna e-könyvként a Kindle olvasóján. Elég az hozzá, hogy valaki ide hozta eladni, és átment Penumbra szűrőjén.

Kész csoda.

– Milyen jóképű volt – mondta a pufidzsekis, kartávolságból szemlélve a könyvet, amelynek fehér borítójáról Steve Jobs nézett vissza rá a kezébe támasztva az állát, kerek szemüvegben, ami kissé emlékeztetett Penumbra pápaszemére.

Egy hét múlva a nő ismét megjelent az üzletben, szélesen mosolyogva és hangtalanul összeütögetve a tenyerét – most inkább nézett ki huszonévesnek, mint harmincasnak. – Ó, isteni volt! – mondta. – És most figyeljen – tette hozzá elkomolyodva –, ugyanez a szerző írt egy könyvet Einsteinről is. – Oda mutatta a mobilját, amelyen Walter Isaacson Einstein-életrajzának egy Amazon terméklapja volt. – Az interneten találtam, de gondoltam, hátha itt is megkapom.

Tisztázzunk valamit: ez egyszerűen hihetetlen volt. A könyvesek álma. Egy sztriptíztáncosnő szembemegy minden várakozással, és… akkor kiderült, hogy hiába pásztázzuk félrebillent fejjel és reménykedve az életrajzi részt, mert Penumbra állománya nem tartalmaz Einstein-biográfiát. Richard Feynmanről több könyv is volt, de Albert Einsteinről egyáltalán semmi. És ez sokat elmond Penumbráról.

– Tényleg nincs? – biggyesztette le a száját a pufidzsekis. – Na bumm, majd megveszem a neten. Kösz. – Azzal visszatűnt az éjszakába, és azóta nem láttam.

Őszinte leszek. Ha rangsorolnom kellene a könyvbeszerzési helyeket annak alapján, hogy mennyire volt kellemes, könnyű és eredményes a vásárlás, a listám a következőképpen nézne ki:

1. Egy tökéletes, független könyvesbolt, mint a Pygmalion Berkeley-ben.

2. Egy nagy, ragyogó Barnes & Noble üzlet. Tudom, hogy multi, de ismerjük el, hogy jók a boltjai. Kivált azok, ahol olyan nagy fotelek vannak.

3. Egy könyvrészleg a Walmartban. (Mindjárt a virágföld mellett.)

4. Egy kölcsönkönyvtár a U.S.S. West Virginia atom-tengeralattjáró fedélzetén, amikor alámerül a Csendes-óceánban.

5. Penumbra úr nonstop könyvesboltja.

Így hát nekilátok a helyes irányba navigálni a hajót. Nem mintha bármit is tudnék arról, hogyan kell vezetni egy könyvüzletet. Nem mintha rajta tartanám az ujjam a sztriptízbárból érkező vásárlói tömegek ütőerén. És nem, még sohasem navigáltam hajót, ha nem számítjuk, hogy megmentettem a csődtől a Rhode Island-i iparművészeti suli vívóklubját egy 24 órás Errol Flynn mozimaraton megszervezésével. De annyit én is tudok, hogy vannak dolgok, amelyeket Penumbra nyilvánvalóan rosszul csinál – mivel egyáltalán nem csinálja őket.

Ilyen például a marketing.

Van egy tervem: először apró sikerekkel igyekszem megalapozni a helyzetem, aztán kérek egy kisebb költségvetést, amelyből kijön néhány plakát, figyelemfelkeltő hirdetés a kirakatban, talán még a szemközti buszmegállóba is kitehetnénk egy reklámszöveget: BUSZRA VÁR? VÁRAKOZÁS HELYETT TÉRJEN BE HOZZÁNK! És letöltöm a buszmenetrendet a laptopomra, hogy öt perccel a busz érkezése előtt szólni tudjak a vásárlóknak. Remek ötlet, nem igaz?

De apránként kell haladnom, s mivel nincsenek vásárlók, akik elvonnák a figyelmemet, bele is vágok. Elsőként fölcsatlakozom a szomszédék szabadon hozzáférhető wi-fi hálózatára, amely a poponet nevet viseli. Aztán egyenként végiglátogatom a helyi weboldalakat, és mindegyiken elhelyezek egy lelkes beszámolót a mi rejtett értékeinkről. Barátkozó e-maileket küldök szét kacsintós emoticonokkal a helyi blogoknak. Létrehoztam egy Facebook-csoportot egy taggal. Regisztráltam a Google célzott helyi hirdetésprogramjába – ugyanezt használta a NewBagel is –, amely elképesztő mértékben tudja szűkíteni a keresést. A Google bővített listáját választottam:

• San Franciscóban lakik

• szereti a könyveket

• éjszakai bagoly

• készpénzzel fizet

• nem allergiás a porra

• szereti Wes Anderson filmjeit

• jelenlegi GPS koordinátái öt háztömbön belül vannak.

Mindössze tíz dollárom van erre a projektre, ezért nagyon pontosnak kell lennem.

Ez lett volna a keresleti oldal. Most a kínálati oldal következik, csakhogy Penumbra kínálata, hogy finoman fogalmazzak, igen csapongó – és ez még pusztán a történet kezdete. Penumbra úr nonstop könyvesboltja valójában, ahogy kifigyeltem, két üzletből áll.

Van egy többé-kevésbé rendes könyvesbolt, a helyiség utcai részén, a bejárat melletti asztal köré tömörülve. Az itteni alacsony polcok a következő feliratokat viselik: történelem, életrajz és költészet. Ebben a szekcióban szerepel Arisztotelész Nikomakhoszi etikája és Trevanian Shibumija. E többé-kevésbé normális könyvesbolt állománya vegyes és bosszantóan hiányos, de legalább ellátták őket címszavakkal, ahogy a könyvtárakban vagy az interneten szokás.

A másik könyvesbolt állománya e mögött és felett zsúfolódik a csak létrával elérhető magasságokban, és – amennyiben a Google-nak hinni lehet – nem létező kötetekből áll. Nem a levegőbe beszélek, rákerestem. Számos példány könyvrégiségnek tűnik repedező bőrkötésével és aranyozott betűivel, de a többség ropogós, vadonatúj, fényes borítóval. Ezek tehát nem mind nevezhetők régiségnek. Hanem inkább… unikumnak.

Számomra ez lett a Hátsó Fertály.

Amikor munkába álltam, még azt feltételeztem, hogy ezek mind kis nyomdákból kerülhettek ki. Amis nyomdácskákból, amelyeket nem érdekel a digitális nyilvántartás. Vagy magánkiadásban jelentek meg – egy egész, házilagos kötésű kollekció, amelyről mit sem tud a Kongresszusi Könyvtár. Ahogy más sem. Penumbra talán könyvárvaházat működtet itt.

De most, egy hónap eladói gyakorlattal a hátam mögött, már kezdem kapiskálni, hogy ennél azért kissé bonyolultabb lehet a dolog. Értik ugye, a második bolt egy másik vevőkört jelent: emberek kis közösségét, akik különös holdakként keringenek az üzlet körül. Semmiben nem hasonlítanak a pufidzsekisre. Öregebbek. Algoritmikus szabályossággal érkeznek.

Soha nem böngésznek. Teljesen éberen, tökéletesen józanul térnek be, és vibrálnak a türelmetlenségtől. Például: megcsendül a harang az ajtó felett, és még el sem hallgatott, amikor Mr. Tyndall már azt kiáltja elfulladva: – Kingslake! Kingslake! Gyorsan! – Leveszi a kezét a fejéről (tényleg úgy rohant végig az utcán, hogy fogta a fejét?), és összekulcsolva az asztalra teszi. Megismétli, mintha már egyszer figyelmeztetett volna, hogy ég a ruhám, és nem értené, miért nem teszek ellene semmit: – Kingslake! Gyorsan!

A Mac Plus adatbázisa egyaránt tartalmazza a rendes könyveket és a Hátsó Fertály köteteit is. Az utóbbiak nem cím vagy téma szerint sorakoznak a polcon (van egyáltalán témájuk?), ezért elengedhetetlen a számítógép segítsége. Most beírom a kérést – K-I-N-G-S-L-A-K-E –, és a Mac halkan felcsipog; Tyndall dobog a lábával, s akkor a gép kiadja a rejtjeles találatot. Nem ÉLETRAJZ, TÖRTÉNELEM, SCI-FI és FANTASY, hanem: 3-13. Ami a Hátsó Fertály harmadik utcáját és tizenharmadik polcát jelenti, alig több mint három méter magasságban.

– Jaj, hála az égnek, köszönöm, hála az égnek, igen – hadarja Tyndall boldog önkívületben. – Ez meg az én könyvem – s azzal előhúz valahonnan, talán a nadrágjából, egy nagyon nagy kötetet; ezt hozta vissza, hogy becserélje a Kingslake-re –, és tessék a kártyám.

Azzal letesz az asztalra egy csinos, laminált kártyát, amelyen ugyanaz a szimbólum ékeskedik, mint a kirakatban. A vastag papírba mélyen benyomva az a titokzatos kódszám, amelyet fel kell jegyeznem. Tyndallé a 6WNJHY szerencseszám. Kétszer is félreütöm.

Miután elvégeztem a majommutatványt a létrán, barna papirosba csomagolom a KINGSLAKE-et. Közben megpróbálok oldottan csevegni: – Hogy van ma este, Mr. Tyndall?

– Ó, nagyon jól, most már sokkal jobban – sóhajtja, remegő kezébe fogva a csomagot. – Haladok, lassan, de biztosan! Festina lente{2}, köszönöm, nagyon köszönöm! – És újra megszólal a kis harang, ahogy kisiet a boltból az utcára. Hajnali három óra előtt valamivel.

Ez talán egy könyvklub? Hogyan lehet belépni? Fizetnek valamikor is?

Ezeket a kérdéseket teszem fel magamban, amikor egyedül üldögélek Tyndall, Lapin vagy Fedorov úr távozása után. Alighanem Tyndall a legfurcsább, de a többi is épp elég furcsa: őszülő, bogaras emberek, akiket mintha egy másik helyről és időből pottyantottak volna ide. Nem használnak iPhone-t. Nem emlegetnek aktuális eseményeket, popkulturális témákat, valójában semmi mást, csak könyveket. Határozottan úgy tekintek rájuk mint klubtagokra, noha semmi bizonyítékom nincs arra, hogy ismernék egymást. Valamennyien egyedül érkeznek, és soha nem ejtenek egy szót sem másról, mint a saját mindenkori, ellenállhatatlan vonzalmuk tárgyáról.

Nem tudom, mi lehet azokban a könyvekben, és a munkaköri leírásom része, hogy ne is akarjam tudni. A létrateszt után, azon a napon, amikor felvételt nyertem, Penumbra az asztal mögött állva rám függesztette tiszta, kék szemét, és azt mondta: – Itt három követelmény van, de mindegyik nagyon szigorú. Nem elég csak tessék-lássék betartani őket. Ennek az üzletnek az eladói majdnem egy évszázada követik ezeket a szabályokat, és most sem engedhetem meg, hogy megszegjék őket. Egy: a munkaidő pontosan este tíztől reggel hatig tart. Ez idő alatt mindig itt kell lennie. Nem késhet el. Nem mehet el korábban. Kettő: nem böngészheti, olvashatja vagy tanulmányozhatja a polcon a köteteket. Rendelkezésére bocsátja őket a tagoknak. Ez minden.

Tudom, mire gondolnak: éjszakáról éjszakára ott vagyok egyedül, és soha nem nyitok fel egy könyvet sem? Nem én, soha. Arra tippelek, hogy Penumbrának van valahol egy kamerája. Ha rájön, hogy kíváncsiskodom, repülök. A barátaim legyekként repkednek, amerre nézek; egész iparágak, egész országrészek húzták le a rolót. Nem szeretnék sátorban lakni. Szükségem van erre az állásra.

A harmadik szabály amúgy a másodikból következik: pontos nyilvántartást kell vezetnem minden egyes tranzakcióról. Időpont. A vásárló külseje. Lelkiállapota. Hogyan kéri a könyvet. Hogyan fogadja. Nem tűnik-e sérültnek. Visel-e rozmaringágat a kalapján. És így tovább.

Sejtem én, hogy normál körülmények között parázni kellene az ilyen munkakövetelményektől. Az adott körülmények között viszont – fura könyvek kölcsönzése még furább tudósoknak az éjszaka közepén – nagyon is helyénvalónak tűnnek. Így hát, ahelyett hogy a tiltott polcokat nézegetve tölteném az időmet, azzal töltöm, hogy a vásárlókról írok.

Az első éjszakámon Penumbra megmutatott egy alsó polcot az íróasztalban, ahol bőrkötésű, méretes kötetek sorakoztak; egyformák voltak, eltekintve a fényes római számoktól a gerincükön.

– A leltárnaplóink – mondta végigfuttatva az ujját a soron –, csaknem száz évre visszamenően. – Kiemelte a jobb szélsőt, és hangos puffanással az asztalra fektette. – Mostantól maga is segíteni fog a nyilvántartás vezetésében. – A leltárnapló fedelén mélynyomással a NARRATIO szó állt egy szimbólum társaságában, amely megegyezett a kirakaton láthatóval. Két kéz, könyvként kinyitva. – Nyissa ki – mondta Penumbra.

A nagy, szürke lapokon mindenütt sötét tintás kézírást láttam. Voltak rajzok is: vázlatos portrék szakállas férfiakról meg geometrikus firkák. Penumbra átfordított egy csomó lapot, és valahol a kötet felénél megtalálta azt az elefántcsont könyvjelzővel jelzett helyet, ahol a beírások véget értek. – Ide fogja feljegyezni a neveket, az időpontokat és a címeket – mondta ujjával az oldalra bökve –, és, mint már említettem, a viselkedést és a külső megjelenést is. Minden tagról vezetünk nyilvántartást, és minden vásárlóról is, aki egykor még taggá válhat, hogy nyomon követhessük a munkájukat. – Szünetet tartott, majd hozzátette: – Vannak köztük, akik nagyon keményen dolgoznak.

– Mit csinálnak?

– Fiam! – mondta felvont szemöldökkel. Mintha mi sem lehetne ennél nyilvánvalóbb. – Olvasnak.

Tehát a NARRATIO feliratú IX. kötet lapjain a tőlem telhető legnagyobb akkurátussággal nyilvántartást vezetek mindarról, ami a műszakom alatt történik, s csak alkalmanként engedem meg magamnak, hogy cifrázzam egy kicsit. Hajlok rá, hogy kijelentsem: a második szabály nem kizárólagos. Hiszen van egy könyv Penumbra boltjában, amelyet ki szabad nyitnom. Az, amelyikbe írok.

Amikor reggelenként találkozom Penumbrával, megérdeklődi, hogy voltak-e vásárlók. Beleolvasok a leltárnaplóba, ő pedig bólogatva nyugtázza a feljegyzéseimet. De nem éri be ennyivel.

– Tisztességes leírás Mr. Tyndallról – mondja. – De arra emlékszik-e, hogy gyöngyház gombok voltak-e a kabátján? Vagy inkább csontgombok? Esetleg fémgombok? Rézből?

Igen, tudom: Penumbra tényleg furcsa dolgokat tart nyilván.

Halvány sejtelmem sincs, mi célból, még aljas indok sem jut eszembe. De amikor az emberek elérnek egy bizonyos életkort, már nem kérdezzük meg tőlük, hogy mit miért tesznek. Veszélyesnek érezzük. Mert mi van, ha felteszem neki a kérdést: Miért akarja tudni, Penumbra úr, hogy milyen gombok voltak Mr. Tyndall kabátján? Ő meg csak hallgat, vakarja az állát, és egyre kínosabb lesz a csend, miközben mindketten ráébredünk arra, hogy már nem emlékszik, miért kérdezte.

Vagy mi van, ha abban a minutában kirúg?

Penumbra őrzi a titkait. Az üzenet már nem is lehetne világosabb: végezd a munkád, és ne tegyél fel kérdéseket. Aaron barátomat épp a múlt héten tették lapátra, és most visszaköltözik a szüleihez. Ilyen gazdasági helyzetben inkább nem teszem próbára Penumbra tűrőképességét. Féltem a munkahelyem.

Mr. Tyndall kabátján egyébként jádegombok voltak.

MATROPOLIS

Penumbra nonstop könyvesboltjának 24 órás működtetéséhez a tulajdonos és két eladó osztja fel egymás között a napot három egyenlő részre, és nekem jutott a torta legsötétebb szelete. Maga Penumbra a délelőtti műszakot viszi – ezt nevezhetnénk a csúcsidőnek, már amennyiben egyáltalán beszélhetünk ilyenről e vállalkozás kapcsán. Ebben a boltban már egy szál vásárló is hatalmas esemény, és az az egy szál vásárló éppen akkora valószínűséggel bukkanhat fel éjfélkor, mint fényes délben.

Így hát én Penumbrának adom tovább a stafétabotot, amelyet a halk szavú Oliver Grone-tól veszek át, aki délutánonként dolgozik.

Oliver magas és tagbaszakadt, vastag a karja és óriási a lába. Göndör, rézvörös haja van, és a két füle merőlegesen áll ki a fejéből. Egy másik életben lehetett volna amerikai futballista, egy evezőscsapat tagja vagy ajtónálló/kidobó a szomszéd klub előtt, aki távol tartja a színvonal alatti úriembereket. Ebben az életben azonban Oliver a Berkeley Egyetem végzős hallgatója régész szakon.

Oliver múzeumi kurátornak készül.

Csöndes – túl csöndes a méreteihez képest. Keveset beszél, egyszerű, rövid mondatokban, és mintha mindig máshol járna az esze, valahol a régmúltban és/vagy messze innen. Oliver jón oszlopokról álmodozik.

Kiterjedt tudása van. Valamelyik este próbára tettem egy képregény, a The Stuff of Legend felhasználásával, amelyet Penumbra kisded történelem szekciójának alsó polcáról halásztam elő. Letakartam a képaláírásokat, és csak a fotókat mutattam meg neki.

– Minószi bikatotem, i. e. 1700 körül – válaszolta. – Talált.

– Basse Yutz kancsó, i. e. 450 körül. Talán 500. – Helyes.

– Tetőcserép, i. sz. 600. Koreai lesz. – Ez is helyes.

A kérdések közül Oliver tízből tízre tudta a választ. Meggyőződésem, hogy egyszerűen más időskálán működik az agya. Én arra is alig emlékszem, hogy mit ebédeltem tegnap; Oliver viszont lazán megmondja, mi történt i. e. 1000-ben, mintha csak maga előtt látná.

Irigylem érte. Oliver Grone és én pillanatnyilag társak vagyunk: pontosan ugyanazt a munkát végezzük és ugyanabban a székben ülünk. De hamarosan, nagyon hamarosan be fog előzni egy roppant jelentős diplomával, és elszáguld mellettem. Megtalálja a helyét a való világban, mert ért valamihez – valamihez, ami többet ér, mint a létramászás egy elhagyatott könyvesboltban.

Minden este pontban tízkor megjelenek, és ott találom Olivert az asztal mögött mindig egy könyvet olvasva, mindig olyan könyvet olvasva, mint A terrakotta cserepek gondozása vagy A Kolumbusz előtti Amerika Arrowhead-atlasza. Minden este megkopogtatom az ujjaimmal a sötét falapot. Ő felnéz, és azt mondja: – Szia, Clay. – Minden este átveszem a helyét, és odabiccentünk egymásnak búcsúzóul, akár a katonák – mint olyan férfiak, akik tökéletesen ismerik egymás helyzetét.

Amikor véget ér a műszakom, reggel hat óra van, ami nem a legideálisabb időpont a szabad bóklászásra a nagyvilágban. Általában hazamegyek, és olvasok vagy játszom a számítógépen. Mondhatnám erre, hogy levezetésként, csakhogy az éjszakai műszak Penumbra boltjában nem igényel különösebb levezetést. Így leginkább az időt ütöm el vele, amíg várom, hogy felkeljenek a lakótársaim.

Mathew Mittelbrand a mi bentlakó művészünk. Piszkafa sovány, sápadt arcú és furcsa időbeosztás szerint él – az övé még az enyémnél is furcsább, mert kevésbé kiszámítható. Vannak reggelek, amikor nem kell várnom Matre; sőt mondhatjuk, hogy ő várt meg engem, mert hazaérkezve ébren találom, miután egész éjjel dolgozott a legújabb projektjén.

Napközben (többé-kevésbé) különleges effektusokat gyárt az Industrial Light and Magicnek a Presidióban, kellékeket és díszleteket kreál mozifilmekhez. Azért fizetik, hogy lézerpuskákat meg kísértetkastélyokat tervezzen és építsen. De – amiért én kalapot emelek előtte – ehhez nem használ számítógépet. Mat a különlegeseffektus-művészek azon fogyatkozó törzsének a tagja, amelyik még késsel és ragasztóval dolgozik.

Ha Mat nem az ILM-nek old meg feladatokat, akkor a saját projektjeit fejleszti. Eszelősen bele tud feledkezni a munkájába, az órák úgy enyésznek el, mint száraz gallyak a tűzben, egyszerűen felfalja, elégeti őket. Keveset és felületesen alszik, gyakran egy széken ülve vagy fáraópózban elheverve a díványon. Olyan, akár egy mesebeli szellem vagy a kis dzsinn, csak a levegő meg a víz helyett neki a fantázia az éltető eleme.

Mat legújabb projektje egyben az eddigi legnagyobb is, s félő, hogy hamarosan nem marad számomra (vagy a kanapé számára) hely, mert átveszi az uralmat a nappali fölött.

Matropolisnak nevezi, és dobozokból, konzervekből, papírból és purhabból épül. Mint egy modellvasút, csak vasút nélkül. A topográfiáját alapvetően magas hegycsúcsok jellemzik, amelyek dróthálóval összefogott, polisztirol gyöngyökből vannak. Egy kártyaasztallal indult, de Mat hamarosan még kettőt adott hozzá különböző magasságban, mintegy tektonikus fennsíkokat alkotva.

Egy város terül el az asztallapokon.

Egy méretarányos álombeli táj, egy csillogó-ragyogó hiperváros a legközönségesebb anyagokból és hulladékból. Vannak Frank Gehry-féle görbületek sima alufóliából. Gótikus tornyok és csipkés fogazatok száraz makaróniból. Van egy Empire State Building zöld üvegszilánkokból.

A kártyaasztalok mögötti falon Mat fotografikus hivatkozásai: kinyomtatott képek múzeumokról, katedrálisokról, felhőkarcolókról és sorházakról. Vannak panorámafelvételek is, de a legtöbb közelkép: felületek és textúrák kinagyított részletei, amelyeket maga Mat fényképezett. Gyakran áll meg a makett fölött, hol csak bámulja az állát dörzsölve, befogadva a látványt, hol szétszedi és átrendezi, vagy újraalkotja a külön bejáratú LEGO készlete elemeiből. Mat olyan leleményesen használja fel a hétköznapi anyagokat, hogy az eredeti rendeltetésük elhomályosul, és az ember már csak a parányi épületeket látja, amelyekké átlényegültek.

A kanapén ott hever egy fekete műanyag távirányító; kézbe veszem, és megnyomom az egyik gombot. Az ajtó közelében lebegő játék léghajó zümmögve életre kel, és megindul Matropolis felé. A gazdája képes úgy manőverezni, hogy az Empire State Building tetején szálljon le, de én csak az ablaknak vezetem neki.

A szobám a Matropolis melletti folyosóról nyílik. Hárman osztozunk a lakás három hálószobáján. Az enyém a legkisebb, mindössze egy kis fehér kocka, gipszstukkóval a mennyezeten. Mat szobája jóval nagyobb, de huzatos – fent van a padlástérben, ahová meredek, szűk lépcső vezet fel. A harmadik szoba, ami úgy méretre, mint kényelemre a legtökéletesebb, a lakótársnőnké, Ashley Adamsé. Most alszik, de már nem sokáig. Ashley minden reggel pontban hat negyvenötkor kel.

Ashley szép. Valószínűleg túl szép – olyan szabályos és ragyogó, mint egy 3D modell. Vállig érő haja szőke és sima, tökéletesen egyenesre vágva. A karját a hetente kétszeri sziklamászó edzések tartják formában. A bőre mindörökre napbarnított.

Ashley ügyfélkapcsolatos egy PR ügynökségnél; onnan ismerem, hogy ő intézte a NewBagel ügyeit. Tetszett neki a logóm.

Eleinte azt hittem, hogy bele vagyok esve, de aztán rájöttem, hogy Ashley egy android.

Nem rossz értelemben véve! Arra gondolok, hogy ha elfogadjuk őket olyannak, amilyenek, az androidok is nagyszerű lények, nem igaz? Eszesek, erősek, fegyelmezettek és figyelmesek. Mint Ashley is. És ő a mi jótevőnk, ugyanis övé a lakás. Már évek óta itt lakik, és őt dicséri a mi alacsony lakbérünk.

Részemről üdvözlöm az új android fennhatóságot.

Már kilenc hónapja laktam itt, amikor az akkori társbérlő, Vanessa Kanadába költözött, hogy közgazdasági diplomát szerezzen, és én hoztam a helyére Matet. Egy képzős barátom barátja volt; láttam a kiállítását egy kis fehérre meszelt galériában: miniatűr lakónegyedek borosüvegek és villanykörték belsejébe építve. Amikor arra került a sor, hogy új szobatársat kerítsünk, ő éppen lakást keresett. Mat lelkesedett azért, hogy egy másik művésszel éljen egy fedél alatt, de én nem voltam biztos benne, hogy Ashley-nek tetszene-e a dolog.

Mat eljött látogatóba, erre az alkalomra tetszetős kék zakót és élesre vasalt nadrágot öltött. A nappaliban ültünk le (amelyet akkoriban egy lapostévé uralt, s az asztalokból kinővő városokról még csak nem is álmodtunk), és Mat az akkori ILM-es munkájáról mesélt: egy vérszomjas démont kellett megterveznie és elkészítenie, akinek kék színű a bőre. Egy horrorfilm szereplőjének szánták, amely egy Abercrombie & Fitch ruházati boltban játszódott.

– Meg kell tanulnom varrni – magyarázta. Aztán rámutatott Ashley hajtókájára: – Igazán szépek azok az öltések.

Később, miután Mat távozott, Ashley közölte velem, hogy értékeli a precizitását. – Szóval, ha te is úgy gondolod, hogy megfelel, én benne vagyok – mondta.

Ez a kulcsa a mi harmonikus együttélésünknek: noha mások a céljaik, Mat és Ashley egyaránt ügyel a részletekre. Mat részéről ez egy parányi graffitit jelent egy parányi metrómegállóban.

Ashley részéről a szettjéhez illő alsóneműt.

De hamarosan eljött az igazi próbatétel ideje, midőn Mat belekezdett első projektjébe. A konyhában történt.

A konyha: Ashley legszentebb helye. Én a konyhában érzéssel közlekedem; csak olyan ételeket készítek, amelyek után könnyű eltakarítani, például tésztát és elősütött dolgokat. Nem használom Ashley drága Microplane reszelőjét és a komplikált fokhagymaprést. Tudom, hogyan kell be- és kikapcsolni a gázt, de azt már nem, hogyan állítható a sütő légkeverés funkcióra; az a gyanúm, hogy ezt két gombbal kell működésbe hozni, mint egy atomrakéta indítószerkezetét.

Ashley szereti a konyhát. Odavan az ételekért, egy epikureus, és soha nem tűnik csinosabbnak, ha úgy tetszik, soha nem olyan tökéletes android, mint hétvégenként, illatos rizottót készítve a harmonikus színű kötényében, a feje búbjára feltekert szőke hajával.

Mat a padlástérben is megvalósíthatta volna az első projektjét. Vagy a kis, bokros hátsó kertben. De nem. Ő a konyhát választotta.

A NewBagel-korszakom után történt a dolog, amikor munka nélkül voltam, így tanúja lehettem az eseménynek. Éppen közel hajolva szemléltem Mat művét, amikor megjelent Ashley. Akkor ért haza a munkahelyéről a szürke és krémszínű J. Crew kasmírszettjében. Elakadt a lélegzete.

Mat egy hatalmas Pyrex edényt tett a tűzhelyre, amelyben olaj és festék elegye bugyborékolt csendesen. Sűrű és erősen viszkózus anyag volt, amely lomhán hömpölygött, fodrozódott a lassú tűzön. Mat lekapcsolta a villanyt a konyhában, és két nagy teljesítményű ívlámpát állított be az üst mögé; átvilágították az üvegedényt, és vörös meg bíbor árnyékokat vetettek a gránit és szürke mészkő munkalapra.

Hang nélkül felegyenesedtem. Legutóbb kilencéves koromban kaptak így rajta, amikor ecetből és sütőporból vulkánokat hoztam létre iskola után a konyhaasztalon. Az anyám is nadrágot viselt, mint Ashley.

Mat lassan ráemelte a tekintetét. Az ingujja a könyöke fölé tűrve, sötét bőrcipője ragyogott a derengő fényben, ahogy az ujjbegyei is az olajtól.

– Ez itt a Lófej-köd szimulációja – mondta. Mi sem természetesebb, nem igaz?

Ashley némán bámult rá. A szája kissé elnyílt.

A lakáskulcsai az ujján hintáztak, elakadva félúton a kis szög felé, ahol a helyük volt, közvetlenül az üzenőtábla felett.

Mat három napja lakott velünk.

Ashley két lépést tett előre, közelebb hajolt, ahogy én is az előbb, és belenézett a kozmikus mélységekbe. Egy sáfrányszínű buborék emelkedett ki a reszkető zöld és arany rétegből.

– A fenébe is, Mat – lehelte. – Ez gyönyörű.

Így Mat asztrofizikai levese tovább fődögélt, és ezt további projektek követték szép sorban, egyre nagyobbak, terjeszkedőbbek és zűrösebbek. Ashley érdeklődéssel figyelte a kibontakozásukat; csípőre tett kézzel körözött a nappaliban, húzogatta az orrát, és okos, konstruktív megjegyzéseket fűzött a maketthez. Önként kiköltöztette a tévét.

Ez lett hát Mat titkos fegyvere, passzusa, szabadulólevele: hogy olyan dolgokat csinál, amik gyönyörűek.

Természetesen elmondtam Matnek, hogy meglátogathat a könyvesboltban, amit ma este meg is tesz, hajnali fél háromkor. Az ajtó fölött megszólaló harang jelzi az érkezését, és mielőtt még egyáltalán köszönne, már kitekeredett nyakkal követi tekintetével az odafönt homályba vesző polcok vonalát. Csak ezután fordul felém, a mennyezetre mutatva kockás zakós karjával: – Fel akarok menni oda – jelenti be.

Még csak egy hónapja dolgozom itt, és nincs még elég önbizalmam a szabálysértéshez, de Mat kíváncsisága ragadósnak bizonyul.

És most egyenesen odasétál a Hátsó Fertályba, s megállva a polcok között közelebb hajol, hogy szemügyre vegye a fa erezetét és a könyvgerincek anyagát.

Közbeavatkozom: – Rendben, de erősen kell kapaszkodnod. Én nem nyúlok azokhoz a könyvekhez.

– Nem nyúlsz hozzájuk? – kérdi, a létrát méregetve. – És mi van, ha meg akarom venni az egyiket?

– Ezek nem eladók… csak kölcsönözni lehet őket. De ahhoz klubtagnak kell lenned.

– Ritka könyvek? Első kiadások? – De már a levegőben van. Gyorsan mozog.

– Már amennyiben kiadták őket – válaszolom. – Nincs ISBN számuk.

– Miről szólnak?

– Nem tudom – felelem halkan.

– Mi?

Hangosabban kimondva magam is érzékelem, milyen bénán hangzik: – Nem tudom.

– Soha nem nézted meg egyiket sem? – Mat megáll a létrán, és lebámul rám.

Kezdek ideges lenni. Tudom, mi lesz ennek a vége.

– Ez komoly? Soha? – Már a polcok felé nyúlkál.

Felmerül bennem, hogy megrázom a létrát, mintegy érzékeltetve a nemtetszésem, de annál, hogy Mat megnéz egy könyvet, már csak az okozna nagyobb gondot, ha lezuhanna, és halálra zúzná magát. Ami elég valószínű. Már ott is van egy könyv a kezében, egy vastag, fekete borítású kötet, és félő, hogy mindjárt kibillenti az egyensúlyából.

Meginog a létrán, én meg összeszorítom a fogamat.

– Hé, Mat – mondom váratlanul magas és nyafogós hangon –, mi lenne, ha szépen visszatennéd azt…

– Ez elképesztő.

– Tényleg jó lenne, ha…

– Komolyan, Jannon, ez elképesztő. Soha nem láttad még? – A melléhez szorítja a könyvet, és egy fokkal lejjebb lép.

– Várj! – Valahogy kevésbé tűnik szabályszegésnek, ha nem távolítja el túlságosan a helyétől. – Fölmegyek én is. – Odahúzok egy másik létrát az övével szemben, és felszökkenek a fokokon. A következő pillanatban már egy szinten vagyok Mattel, és fojtott hangon tárgyalunk a kilencméteres magasságban.

Az az igazság, hogy természetesen nagyon is kíváncsi vagyok. Kínosan érzem magam, de ugyanakkor hálás is vagyok Matnek, hogy vállalja mellettem az ördög ügyvédje szerepét. Eligazgatja a melléhez szorított, vastag kötetet, és felém fordítja. Sötét van idefenn, ezért áthajlok a polcok közötti távon, hogy jobban lássam a lapokat.

Hát ennek a kedvéért rohan ide Tyndall meg a többi az éjszaka kellős közepén?

– Azt remélem, hogy ez valami sötét szertartások enciklopédiája – mondja Mat.

A felém fordított oldalpáron zsúfolt betűmátrix, mindent befednek az írásjegyek, alig hagyva helyet a fehér szóközöknek. A betűk nagyok, vastagok, éles talpakkal nyomtatva a papírra. Felismerem a betűtípust – antikva, ami eléggé megszokott –, a szavakat azonban nem.

Ezek itt egyáltalán nem is szavak. Hosszú betűsorok futnak az oldalakon – kivehetetlen halmazt alkotva.

– Na, szépen vagyunk – mondja Mat –, még csak ki sem deríthetjük, hogy ez most a sötét szertartások enciklopédiája…

Kihúzok a polcról egy másik könyvet; ez magas és vékony, fényes zöld fedéllel és barna gerinccel, amelyen a KRESIMIR felirat áll. Belül viszont ugyanolyan.

– Talán szabadidős puzzle – mondja Mat. – Mint azok a szupernehéz sudokuk.

Penumbra látogatói pontosan olyan típúsú emberek, akikkel a kávézókban lehet találkozni, amint sakkfeladványokat fejtenek meg egyedül, vagy a szombati keresztrejtvényen dolgoznak, szinte átlyukasztva a papírt a kék golyóstollukkal.

Odalent megszólal a harang. Jeges félelem indul el az agyamból, és végigfutva a gerincemen az ujjam hegyéig átjár. A bolt bejárati részében halkan azt kérdezi egy hang: – Van itt valaki?

Rápisszegek Matre: – Tedd vissza. – Aztán leszaladok a létrán.

Amikor reszketve előlépek a polcok közül, Fedorovot pillantom meg az ajtóban. Az általam ismert vásárlók közül ő a legöregebb – hófehér a szakálla, a kézbőre olyan vékony és száraz, akár a papír –, de ugyanakkor talán neki van a legtisztább tekintete. Ami azt illeti, sok mindenben hasonlít Penumbrára. Most letesz egy könyvet az asztalra – a CLOVTIER az, amit visszahozott –, majd dobolni kezd a két ujjával, és bejelenti: – A MURAO lesz a következő.

Na, lássuk. Megtalálom az adatbázisban, és felküldöm Matet a létrára. Fedorov érdeklődve figyeli. – Még egy eladó?

– A barátom – felelem. – Csak besegít.

Fedorov bólint. Felmerül bennem, hogy Mat nyugodtan elmenne a klub fiatal tagjának. Ő és Fedorov egyaránt barna kordbársony nadrágot vett fel erre az estére.

– Mióta is van itt, harminchét napja?

Lehet, hogy még nem említettem, de való igaz, szinte bizonyos, hogy pontosan harminchét napja dolgozom itt. Ezek a figurák nagyon szeretik a pontosságot. – Úgy van, Mr. Fedorov – válaszolom derűsen.

– És hogy tetszik?

– Szeretek itt – mondom. – Jobb, mint egy irodában dolgozni.

Fedorov rábólint, és elém teszi a kártyáját. Ő a 6KZVCY, természetesen. – Én a HP-nél voltam – mondja – harminc évig. Az is iroda volt. – Aztán megkockáztat egy kérdést: – Használt valaha HP számológépet?

Mat megérkezik az MVRAO-val. Nagy könyv, vastag és széles, márványozott bőrkötésben.

– Ó, igen, de még mennyire – válaszolom, barna papírba csomagolva a könyvet. – Középiskolás koromban volt egy grafikus kalkulátorom. Egy HP-38.