Auður Ava Ólafsdóttir

Az igazság a fényről

POLAR KÖNYVEK

epub ISBN 978-615-5866-53-1

Polar Könyvek ISSN 1418-0243

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Auður Ava Ólafsdótt ir: Dýralíf /Benedikt, Reykjavík, 2020/

Copyright

© Auður Ava Ólafsdótt ir, 2020

Hungarian translation © Veress Kata, 2024

Published by arrangement with Éditions Zulma, Paris

Kiadja a Polar Egyesület

Felelős kiadó és sorozatszerkesztő: Dériné Stark Zsófia

www.polarkonyvek.hu

polarkonyvek@gmail.com

A borítóképet Borsódy Eszter készítette

This translation has been published

with the financial support of Miðstöð íslenskra bókmennta

A fordítás az Izlandi Irodalmi Központ támogatásával készült.

Co-funded by the Creative Europe Programme of the European Union. This project has been funded with support from the European Commission. This publication reflects the views only of the author, and the Commission cannot be held responsible for any use which may be made of the information contained therein.

Az Európai Bizottság támogatást nyújtott ennek a projektnek a költségeihez. Ez a kiadvány a szerző nézeteit tükrözi, és az Európai Bizottság nem tehető felelőssé az abban foglaltak bárminemű felhasználásáért.

Azoknak, akik már elmentek.

Azoknak, akik most itt vannak.

És azoknak, akik majd ezután jönnek.

A legszebb szó

2013-ban az izlandiak egy kilencbetűs foglalkozásnevet választottak a nyelvük legszebb szavának: ljósmóðir („bába, szülésznő”). A zsűri indoklásában szerepelt, hogy a főnév a leggyönyörűbb szavak közé tartozó ljós („fény”) és móðir („anya”) összetétele. További szinonimák az izlandiban az yfirsetukona („felügyelő nő”), náverukona („közel levő nő”), jóðmóðir („csecsemőanya”), léttakona („megkönnyebbítő nő”), nærkona („közeli nő”) vagy ljósa (a ljósmóðir rövidített alakja). Dánul a bába jordemor, norvégul jordmor, svédül barnmorska, finnül kätilö, angolul midwife, németül Hebamme, hollandul verloskundige, lengyelül położna, franciául sage-femme,olaszul ostetrica, spanyolul comadrona, portugálul parteira, észtül ämmaemand, lettül vecmāte, litvánul akušerė, oroszul акушерка, jiddisül אַקושערקע, írül cnáimhseach, walesiül bydwraig, arabul قابلة, héberül מְיַלֶּדֶת, katalánul llevadora, albánul mami, baszkul emagin, horvátul primalja, csehül porodní asistentka, kínaiul
助产士, románul moașă és görögül μαία.

Nem mindegyik kifejezés eredete és pontos jelentése tisztázott, de a többségük olyan nőt jelöl, aki segít egy másik nőnek világra hozni a gyermekét. Egyes nyelveknél az etimológiai magyarázat arra is kitér, hogy a bába idősebb, adott esetben a szülő nő édesanyja.

I. FÉNYANYA

Fogalmam sincsen róla, ki helyezett bele ebbe a világba,
sem arról, mi ez a világ, és mi vagyok én magam; szörnyű

bizonytalanságban vagyok minden felől; nem tudom,

mi a testem, az érzékeim, a lelkem, azt sem, micsoda

énemnek az a része, amelyik azt gondolja, amit mondok, amelyik mindenen, még önmagán is gondolkozik, de

magát éppúgy nem ismeri, mint minden egyebet sem.

− Blaise Pascal

Én fogadom a gyermeket, amikor megszületik, felemelem a földről, és megmutatom a világnak

Ahhoz, hogy az ember meghalhasson, először meg kell születnie.

Már majdnem dél van, amikor végre oszlani kezd a sarkköri éjszaka és feltűnik, azaz épphogy felsejlik a horizonton a tűzgolyó, és egy zsebfésűnél alig szélesebb rózsaszín fénysugár hatol be a szülőszobába a függönyrésen át, megsimítja az ágyban vajúdó nő kézfejét, mire az tenyerébe zárja a fényt, majd visszaereszti az öklét a lepedőre. Feszesen dudorodik a hasa; egy fél kivit tetováltatott rá, tele maggal, mint amit éles késsel vágtak félbe, de helyenként szakadozik a körvonala, és a
kép alatti betűk is egészen messzire kerültek egymástól:
M i n d ö r ö k k é a t i é d. Szülés után majd a
szőrös gyümölcs is visszaugrik a helyére.

Maszkot teszek fel, és belebújok a köpenyembe.

Eljött az idő.

Az ember életének legnehezebb percei.

A születés.

Előbújik a fej, és nem sokkal később már kezemben tartom a vértől és magzatmáztól csuszamlós, apró testet.

Kisfiú.

Fogalma sincsen, ki ő, ki helyezte bele ebbe a világba, sem arról, mi ez a világ.

Az apa leteszi a mobilját, hogy elvágja a köldökzsinórt. Remegő kézzel szünteti meg az anyát és a gyermekét összekötő közvetlen kapcsolatot.

Az anya oldalra fordított fejjel figyel.

− Lélegzik?

− Igen.

Magamban még hozzáteszem:

Innentől kezdve napi huszonháromezerszer fog levegőt venni.

A mérlegre teszem az üvöltő húscsomagot, mire az hadonászni kezd. Nincsenek már falak, határok, nem keríti el semmi sem a világot, az egész ismeretlen vidék, végtelen messzeség, feltérképezetlen terep, a kisfiú szabadesésben zuhan, majd megnyugszik, az arca ráncos, torz a gondoktól.

Az ablak előtti hőmérő mínusz négy fokot mutat, miközben a világ legvédtelenebb állata a mérlegen fekszik, meztelenül és tehetetlenül, nem védi se toll, se bunda, se pikkely, de még szőr sem. Csak néhány apró pihe játszadozik a feje búbján, ahogy átszűrődik rajta a halványkék neonfény.

Kinyitja a szemét, életében először.

És látja a fényt.

Nem tudja, hogy megszületett.

Azt mondom: szia, drága.

Megtörlöm a nyirkos fejecskéjét, törülközőbe bugyolálom, és A világ legjobb apukája feliratos pólóban álldogáló apja kezébe adom, aki erre nagyon megilletődik, és sírva fakad. Túl vannak rajta. Az anya is elsírja magát.

A férfi lehajol, hogy óvatosan az ágyra tegye az újszülöttet, mire az az anyja felé fordul, és csak nézi. Szemében még ott a sötétség a világ legnagyobb mélységeiből.

Még nem tudja, hogy az anyját látja.

Érzi, hogy a nő megsimítja az arcát. Kinyitja a száját. Nem tudja, miért ide került, és nem valahova máshova.

− Vöröses a haja, mint az anyámnak − mondja a nő.

Ez a harmadik fiuk.

− Ő is decemberi gyerek lett, mint a testvérei − állapítja meg a férfi.

Én fogadom a gyermeket, amikor megszületik, felemelem a földről, és megmutatom a világnak. Én vagyok a fényanya. Én vagyok a legszebb szó, a ljósmóðir.

Három perc

Amint kész vagyok a gát öltéseivel, magukra hagyom a szülőket a csecsemővel. Két szülés között, amikor nem olyan nagy a szél, hogy ne lehessen kinyitni az ajtót, sokszor kiállok a folyosó végi erkélyre, amelyik a Miklabrautre néz. Kilenc szülőszoba van az osztályunkon, és általában napi egy nő szül nálam, de volt már olyan is, hogy három. Sőt, csúcsidőben, bizonyos évszakokban előfordulhat, hogy a teakonyhában, a váróteremben, vagy akár az osztályra felfelé jövet a liftben születnek gyerekek. De segítettem már világra csecsemőt a parkolóban is, egy ijedt fiatal pár öreg Volvójának az anyósülésén. Miután egész nap vérben és húsban turkálok, hálás vagyok az égboltért.

Mélyen beszívom a hideg levegőt, hagyom, hogy átjárja a tüdőmet.

− Csak kiszellőzteti a fejét − mondják a munkatársaim.

Az idő az utóbbi néhány hétben a bolondját járatta velünk.

A hónap első felében tíz fok feletti melegek is előfordultak, feléledt a természet, rügybe borultak a fák. December negyedikén például tizenkilenc fokot mértek az ország legészakibb meteorológiai állomásán, azután viszont jött a hirtelen lehűlés, egy nap alatt húsz fokot esett a hőmérséklet, és eleredt a hó. Nemsokára már a hókotrók sem bírtak a hatalmas kupacokkal, csupa fehérség volt az ég, roskadoztak a faágak, eltűntek az autók a nehéz, vastag takaró alatt, és a szemetet is csak térdig érő hóban gázolva lehetett kivinni. Aztán egyszer csak jött az olvadás, a rengeteg sár eldugította a folyókat, így azok kiöntöttek, és teleszemetelték a réteket és az utakat agyaggal meg kaviccsal. Néhány napja bemondták a tévében, hogy a déli országrészben húsz ló a legelőn rekedt, körbezárta őket a víz. Aztán bejátszottak néhány képet az árból szigetként kimagasodó tanyákról, és a körülöttük kimerülten álldogáló lovakról. Egy gazda azt mondta, csónakkal mentek el az állataikért, és hazaúsztatták őket. Ha leapad a vízszint, kiderül, sikerült-e mindnek megmenekülnie.

− Semmi sincs már úgy, ahogyan lennie kellene − sopánkodott a meginterjúvolt gazda.

A meteorológus húgom is mindig ezt mondja.

− Csak remélni tudjuk, hogy hamarosan minden visszatér a normális kerékvágásba − tette hozzá a gazda.

A Ljósvallagata utcában nem bírta a csatorna a heves esőzéseket, vízben álltak a pincék. Amikor lementem az alagsori tárolóba felmérni a kárt, találtam egy műfenyőt és egy doboz karácsonyfadíszt, ami még a nagyanyám húgáé, vagyis a nagy-nagynénikémé volt. Felvittem őket magammal a másodikra. Nem sokkal ezután nagy fagyok jöttek, és tükörjég borult az egész országra. A héten ketten is begipszelt karral szültek. Egyedül a viharos szél volt állandó a hónapban, ami azóta sem tágít. Ahogyan a sötétség sem. Sötét van reggel, amikor munkába megyek, és sötétben érek haza este.

Amikor visszaindulok a folyosón, az újdonsült apuka a kávéautomatánál áll. Magához int. A feleségével mindketten villamosmérnökök. Az egyik munkatársam szerint egyre gyakoribb, hogy a pároknak ugyanaz a foglalkozásuk: két állatorvos, két sportkommentátor, két lelkész, két rendőr, két edző, két író. Miközben a villamosmérnök apuka a kávéfajták között válogat, elmeséli, hogy a kisfiuknak valójában tizenkettedikén kellett volna megszületnie, a nagyapja születésnapján, de több mint egy hetet váratott magára.

A padlót bámulva belekortyol a papírpoharába, és látom rajta, hogy valamit még mondana. Amint elfogy a kávéja, a születési időről kérdez, hogy pontosan hogyan számítjuk ki.

− Az a születés időpontja, amikor az újszülöttek világra jönnek.

− Nem a köldökzsinór elvágása számít? Vagy amikor felsír a kicsi?

− Nem − vágom rá, és eszembe jut, hogy nem is minden gyerek sír. Vagy vesz levegőt.

− Csak azért kérdem, hogy 12:09 helyett nem lehetne-e 12:12-t írni. Az csak három perc különbség.

Alaposan végigmérem.

Az éjszaka közepén jöttek be, és alig aludt.

− Amolyan vigaszdíj lenne, ha már a december 12-e nem jött össze − magyarázza, és összegyűri a papírpoharat.

Elgondolkozom.

Ez a férfi azt kéri, hogy papíron húzzuk ki a fia életének első három percét.

− Nagyon örülnék, ha meg lehetne oldani − teszi hozzá.

− Végül is lehet, hogy rosszul olvastam le az órát − adom be a derekamat.

Kidobja a papírpoharat, és a szülőszoba felé indulunk.

Még mielőtt bemennénk a feleségéhez és a kisfiához, kibukik belőle:

− Tudom, hogy Gerður lányt szeretett volna, akkor is, ha nem mondja. A nők mindig lányt szeretnének.

Majd kis szünet után hozzáteszi, hogy olvastak egy cikket arról, hogyan lehet befolyásolni a gyerekek nemét, de már késő volt.

− De hát ez van − törődik bele, és kezet nyújt. − Köszönöm szépen a segítséget. Egyébként − teszi még hozzá, majd a statisztikus szól belőle: − ha jobban belegondolunk, húszmillió embernek van ugyanakkor a születésnapja, mint a fiamnak.

Ilyen munkatapasztalattal nem lep már meg az égvilágon semmi. Talán csak az ember

A bábák felmenői között nem ritkán több bábát is találni, úgy tűnik, a szakma családon belül egyik nőről a másikra száll. Én is a negyedik generációhoz tartozom: a dédnagyanyám Észak-Izlandon volt bába a huszadik század első felében, a nagy-nagynénikém majdnem fél évszázadon át dolgozott szülészeten, anyám nővére pedig egy jyllandi kisvárosban bábáskodik. De arról is lehet olvasni, hogy a felmenőink között volt egy férfi bába, Gísli Raymond Guðrúnarson, akit csak Nonninak hívtak. Ő kétszáz gyermeket segített a világra, és ügyes kezével állítólag szülőfogót és egyéb hasznos fémeszközöket is készített.

Amikor tizenhat évvel ezelőtt a szülészetre kerültem, mindent belengett a nagy-nagynénikém emléke. A legöregebb bábák a mai napig tisztán emlékeznek rá, de egyre kevesebb közöttük az olyan, aki még dolgozott vele. Ettől függetlenül mindenféle történet kering róla. Az olyan megjegyzéseiről volt híres, mint például: Bármelyik idiótának lehet gyereke. Állítólag csak magában motyogta az ilyesmiket. Egy volt munkatársa szerint nem is fogalmazott ilyen élesen, inkább csak azt mondta: Nem mindenkinek való a gyerekvállalás. Vagy: Nem mindenki született szülőnek. Egy másik munkatársa viszont máshogy emlékezett. Szerinte azt mondta, hogy aki idegesítő, attól sem lesz kevésbé az, ha gyereke születik. Megint mások szerint nem idegesítő, hanem hülye emberekről beszélt, és az önsajnálatot tartotta a legnagyobb bűnnek. A szülőkön az önsajnálat jeleit keresve megállapította, hogy: Az önsajnálat lehet látható vagy rejtett. Akárhogy is, mélyen az ember természetében gyökerezik.

Párkapcsolati jós hírében is állt; meglötyögtette a kávét a kezében lévő csészében, és kockacukrot szopogatva azt mondta:

− Lesz még egy gyerekük, aztán elválnak.

Máskor valamivel talányosabb volt az üzenet, mint például: Különös szövet a család. A munkatársai szerint nem hitt a párkapcsolatokban, a házasságban pedig végképp nem. Sőt, egyikük egyenesen azt állította, hogy az emberben nem hitt. Pontosabban, hogy nem volt benne nagy bizodalma, kivéve, amikor még csak ötvencentis, tehetetlen, és nem tud beszélni.

Ha baj volt, a nénikém állítólag azt mondta:

Ilyen munkatapasztalattal nem lep már meg az égvilágon semmi. Talán csak az ember.

Így fogalmazott.

Nem volt titok, hogy középkorú bábaként nehezen fogadta el, amikor bevezették az apás szülést. Radikális munkaköri változásnak nevezte. Pedig azt teljesen magától értetődőnek és természetesnek gondolta, hogy korábban férfiak is segédkeztek a szülésnél. A több évtizedes munkatapasztalatom mást mondat velem − tiltakozott a bevezetendő változás ellen. A munkatársaitól úgy tudom, azt mondta, kifejezett nyűg a férfiakkal foglalkozni. Az ő idejében a férjek gyakran egyenesen az irodából érkeztek a szülészetre, öltönyben és nyakkendőben, és nem tudták, hová akasszák a kabátjukat vagy tegyék a kalapjukat, ezért a bábának adták őket; vagy éppen olajos kézzel rohantak be a műhelyükből. Néhányan rossz néven vették, hogy a nénikém rá se ránt az apákra, hanem inkább az anyákra összpontosít, de egy bizonyos szülészorvos állítólag a védelmébe vette. Amikor megkérdeztem egy régi munkatársát, hogy mégis miért volt szüksége védelemre, nem kaptam világos választ. Később azt csicseregték a madarak, hogy évtizedeken át viszonya volt azzal a szülészorvossal, de egyértelmű bizonyítékokat nem találtam.

Amennyire én láttam, a férjek sokszor nem bírják nézni a szenvedést, és haszontalannak érzik magukat. Megsimogatják a feleségük kezét, és időnként azt mondják neki:

− Jól csinálod.

Mire a szülő nők viszonozzák a biztatást:

− Te is.

Nekem a férjek azt mondják, nem tudnak mit csinálni. Vagy, hogy nagyon zavarja őket, hogy nem tudnak mit csinálni. Vagy, hogy nem tudják, mit tudnának csinálni. Azt is mondják, hogy nem bírják tovább. Vagy, hogy nem tudták, hogy ennyit fog szenvedni a feleségük. Vagy, hogy nem tudták, hogy hetvennyolc óráig is elhúzódhat a szülés. És hozzáteszik, hogy sosem élhetik át azt, amit a feleségük. Miközben a szülő nők azt gondolják, a társuk sosem élheti át azt a szenvedést, amit ők. Sosem fogja egy férfi sem megtudni, milyen satuba fogva lenni és érezni az izzó fogót az ember gerincében.

Előfordul az is, hogy a leendő apuka megszédül, vagy hányingere lesz. Ilyenkor a szülő nő próbál lelket önteni belé, és elküldi szendvicsért, mire a férfi felbukkan az ügyeleti szobában, és bejelenti, hogy fel kellene tölteni a szendvicsautomatát, én pedig közlöm vele, hogy az nem a mi dolgunk. De olyan is van, hogy ide rendeli a pizzát a 23B folyosóra. Egészen sok minden meglepné a nénikémet manapság, például, hogy pizzásdoboz hever a szülőágyon. A takarón. Ha elhúzódik a szülés, van, hogy közben a férfi kénytelen átvinni a többi gyereküket az egyik nagyszülőtől a másikhoz.

Hogy a leendő anyukák minél rövidebb időt töltsenek a szülészeten, és minél kevesebb legyen a felesleges kószálás és eszegetés, azt szoktuk javasolni, csak akkor jöjjenek be, amikor már csak öt perc van a fájások között.

Azt hiszem, amikor a nénikém azt mondta, nem való a felnőtt férfi a szülőszobára, a férfiak méretét kifogásolta, vagyis a munkatársa szavaival: úgy gondolta, ezek a nagy, felnőtt férfiak nem illenek a szenvedő nők és a csörgedező anyatej világába, leginkább a felnőtt férfiak és a csecsemők közötti méretkülönbség miatt.

Egy emlős mindig az emlőt keresi

A nénikém furcsaságai ellenére a munkatársai szinte versenyeztek azért, hogy egy műszakba kerülhessenek vele. Főleg a kézügyessége és a sütőtehetsége miatt emlegették: többször hallottam a sokemeletes habcsóktortáiról, amiket roskadásig töltött körtével, barackkal és tejszínnel, a piskótaalapot pedig alaposan sherrybe áztatta. Az újdonsült édesanyáknak tálcán vitt belőle egy-egy emberes szeletet, méregerős kávé kíséretében.

Annak idején jóval korábban jöttek be a szülő nők a kórházba, már a legelső fájásokkor, és a szülés után még egy hétig bent is maradtak. Amikor a nénikém az előző század közepén a szülészeten kezdett dolgozni, a bába fő feladata az volt, hogy ellássa az újszülöttet, amíg az anyja lábadozik. Több idősebb asszonnyal találkoztam, akik a gyermekágyat kellemes pihenésként élték meg, amikor felmentést kaptak a gyereknevelés és a házimunka alól, sőt, ágyba vitték nekik az ételt; egyikük egész pontosan azt a szót használta, hogy kiszolgálták őket. Megismerkedtek a velük egy időben szülő többi nővel, összebarátkoztak, becsavarták egymás haját, együtt cigarettáztak, és végül friss frizurával, magassarkú cipőben hagyták el a szülészetet.

Amíg az újdonsült édesanyák pihentek, a nénikém az ideje nagy részét a csecsemőkkel töltötte. Szoptatás után visszavitte őket az újszülött osztályra, karján hordozta, büfiztette és simogatta őket, sétálgatott velük, lágy hangon beszélt hozzájuk, majd tisztába tette és betakargatta őket. Aztán felvette a következő csecsemőt, bevitte az anyjához, majd vissza, csak hozta és vitte, hozta és vitte az újszülötteket, egyiket a másik után. A régi munkatársai szerint sok időt töltött a csecsemőknél, és beszélt hozzájuk. Egyikük úgy fogalmazott, hogy felkészítette őket az életre. Különböző pletykák keringtek arról, mit mesélt a kicsiknek. Valaki egyszer azt a mondatot hallotta a szájából, hogy Egy darabig itt leszel, és hogy: bátornak kell lenned, meredek lesz a domb. Valaki más azon kapta, hogy amikor visszafektetett egy csecsemőt a bölcsőbe, azt mondta neki: sokszor le fogsz térni az útról, és nem tudta eldönteni, ezzel vajon a Bibliára akart-e utalni. A nénikém állítólag rendszeresen idézett költőktől, akiket személyesen is ismert, és olyanokat mondott, mint hogy nem tudunk sokat, csak azt, hogy hamarosan besötétedik, vagy nem tudunk sokat, csak azt, hogy hamarosan kivilágosodik. A mondat második fele mindig az adott évszaktól függött, hogy épp egyre sötétebbek vagy világosabbak lettek-e a napok, fehérek vagy koromfeketék voltak-e az éjszakák.

Egyvalamit viszont mindenki ugyanúgy mesélt: mielőtt a nénikém hazaengedte volna az újdonsült édesanyákat, a bölcső fölé hajolt, elbúcsúzott a kicsiktől, és napsütést kívánt nekik, fényt és melegséget. Majd hozzátette: kívánom, hogy sok pirkadatot és naplementét megélj. Ezek a szavak végül a nekrológjába is bekerültek, amit az egyik volt munkatársa írt.

A nénikém korabeli bábák gyakran hosszú órákon át vigyáztak a leendő édesanyákra a szülés előtt. Ilyenkor általában kötöttek, vagy hímeztek. Nem egy édesanyától hallottam, hogy a kötőtű surrogása megnyugtatta. Állítólag a nénikém minden gyereknek, akit a világra segített, kötött valamit, és általában több ruhácskát kötött egyszerre. A koraszülöttek kapták tőle a legbonyolultabb mintájú, legszebb ruhákat. Mielőtt jókívánságok közepette átadta volna a kicsiket az anyjuknak és kiengedte volna őket a bizonytalanba, sorsukra hagyta volna őket, ahogyan ő maga mondta, tetőtől talpig kézimunkába bugyolálta őket: harisnyát, zoknit, pulóvert és sapkát adott rájuk.

Szoptatási tanácsadó

A nénikém nyugdíjas korában is a szülészeten maradt, ahol különböző feladatokkal bízták meg. Elsősorban a szoptatásnál segített az anyáknak. Hagyta, hogy kényelmesen elhelyezkedjenek az ágyon, és melléjük húzta a székét. Hogy ezután mi történt, arról nem sok történet keringett, mert kettesben szeretett maradni az édesanyákkal, zárt ajtók mögött. Annyi mégis kiszivárgott, hogy azt mondta nekik, ne aggódjanak, egy emlős mindig az emlőt keresi. Később, a már felnőtt gyerekektől úgy hallottam, hogy főleg a fényről beszélt nekik. Szeretettel gondolnak rá, amiért olyan szépeket mondott. És szomorúakat. Többek között valamilyen Pascalról is.