Herczeg Ferenc

MAGDALÉNA KÉT ÉLETE

Olcsó eKönyvtár

Klasszikusok ekönyvben a legjobb áron

olcsoekonyvtar.hu

Négy nemzedék emlékezésén keresztül egy régi kép világít gyengén, mint mécses a kápolnafülkében.

A gazdag vén Grálné, akinek kriptáján még azon a télen repedt ketté a nagy kőpiramis, mikor a kemény hideg odafenn elpusztította az istentagadó Napóleon császár hadseregét, a gazdag vén Grálné a bőr karosszékében ült és fehér harisnyát kötött.

A kerek asztalnál két zöld selyemszék állott, és mindegyik széken egy-egy kisfiú csücsült, és lelkes ábrázattal és odaadó szürcsöléssel itta a forró csokoládét. Ezüstkosárban holipnik voltak az asztalra készítve, és mindegyik gyereknek két-két holipni járt.

Egy rézkarikában kopasz vén papagáj ült, és olykor megvető hangon mondta: filou! A fiúk ilyenkor összenéztek, de nevetni nem mertek, mert ők a gazdag Grál néni szegény kis atyafiai voltak.

Minden vasárnap délután vendégségbe kellett ide jönniük. Otthon előbb kimosdatták, megkefélték és bölcs intelmekkel látták el őket. Hogy illedelmesen üljenek, ne lóbálják a lábukat, ne kotyogjanak, ha nem kérdik őket, és a világért pecsétet ne ejtsenek az abroszon és morzsát ne szórjanak a szőnyegre, búcsúzáskor pedig szépen hajoljanak meg és csókoljanak kezet kegyes jótevőjüknek.

Nyilvánvaló volt, hogy Grálné azért járatja magához a két nebulót, mert ki akarja őket ismerni, hogy később egyiküket megtegye univerzális örökösének. Arról szó sem lehetett, hogy megfelezze köztük a vagyonát, mert a Grál-vagyonnak együtt kell maradnia. Hogy miért kell együtt maradnia, azt nem mondta, talán maga sem tudta, de ragaszkodott hozzá, hogy együtt kell maradnia. Ez tehát nagy dolog volt: ha az egyik kölyök földre ejti a csokoládéscsészét, pár százezer tallér kár lehet belőle.

Az egyik fiút Csákó Pistának hívták, a másikat Videczky Péternek. Csákó egy eladósodott katonatiszt fia volt. Videczky édesapjának nem volt adóssága, mert sohase akadt olyan bolond, aki kölcsön adott volna neki.

A kis Pista helyes kiállású, ügyes, merész, tüzes kölyök volt. Jó esze volt, de nemigen törte magát a tanulással, inkább a sáncárokban métázott, vagy az apja lovait ülte meg.

A kis Péter egészen más szabású fiú volt. Kicsi, szúrós szeme, hegyes orra és szigorú, öreges arca volt. Öklömnyi gyerek korában már olyan pedáns volt, mint valami császári fegyőr. Nem szeretett játszani, és kínos rendet tartott a könyvei és ruhái között. Mindig tanult, de azért mégsem tudott semmit, mert bizony nehézfejű gyerek volt.

– Melyiké legyen a Grál-vagyon? – tanakodott magában Grálné, miközben olyan buzgón mozgatta a kötőtűit, hogy a főkötőjén ütemesen meg-megbillent a nagy selyemcsokor.

A választás nem könnyű. A kis Csákó szép tehetségű fiú. Ha idejében megjön az esze, még nagy ember is lehet belőle. De ha nem jön meg az esze? Akkor azt fogja cselekedni, mint megboldogult nagyapja, akit még udvari gárdista korában ismert Grálné. Bécsi magyar gavallér lesz, öt lóval fog kocsikázni a Práterban, pezsgőt fog fizetni az olasz táncosnőknek, és a szép Grál-vagyon el fog úszni, miként elúszott egykor a szép Csákó-vagyon is. Ez a gondolat dühbe hozta az asszonyt.

Ami pedig a Videczky-fiút illeti, az egy szomorú kis tökfilkó. Az ő kezén még meg is gyarapodik a Grál-vagyon, bár valószínű, hogy senkinek sem lesz belőle haszna, neki magának legkevésbé. Ezen meg elbúsult Grálné.

Tehát?

Életében talán először esett meg a kemény asszonysággal, hogy nem tudta magát mire határozni. Pedig ma estére már okvetlenül határoznia kell, mert magához kérette a városi urakat a végrendelet dolgában, és azokat nem küldheti haza szégyenszemre.

A szíve mélyén mégis mintha valami gyenge kis vonzalmat érzett volna a Csákó-fiú iránt. Csak ne lettek volna táncosnők és lovak a világon!

Amint gyorsan zörgette a kötőtűit, és hol az egyik, hol a másik fiú arcát vizsgálta, lassanként formát öltött egy ötlete, amely már régebben ott lappangott benne. A sorsra fogja bízni a döntést, helyesebben az Úristenre.

Egy míves, áttört ezüstgolyóbis függött a karján, abban volt a pamutgombolyag. Most kivette a gombolyagot és lassan a szőnyegre ejtette. Ha az Úrnak gondja van az ágról hulló falevélre, hogyne gondolna a Grálné leeső gombolyagjára? Elhatározta magában, hogy amelyik gyerek fölemeli és visszaadja neki a pamutot, az legyen az ő általános örököse.

A fehér gombolyag végigszaladt a szőnyegen. Az asszonyság vén szíve olyan erősen dobogott, mint ötven évvel ezelőtt, mikor egy huszárbajuszt érzett akkor még rózsás ajkán.

A két gyerek egyszerre ugrott talpra.

Videczky közelebb érte a gombolyagot, hát ő vette fel.

De azután váratlan dolog történt: a kis Csákó elkapta Videczky karját, ügyes fogással kicsavarta ujjai közül a pamutot és nevető arccal átnyújtotta a néninek.

Grálné zavarba jött. Hogy is volt? Amelyik fölemeli és visszaadja neki… Aki fölemelte, nem adta vissza; aki pedig visszaadta, nem vette fel. Melyik most már az igazi? Egyik sem!

Tovább kötött – a harisnyája olyan hosszú volt már, mintha egy nőstény zsiráf lábáról vette volna a mértéket –, a selyemcsokor pedig oly izgatottan billegett a feje búbján, mint a gombostűre tűzött pillangó. Egy-két perc telt el fülledt csendben.

A végzetes gombolyag, amelynek az volt a rendeltetése, hogy száz esztendőre eldöntse a két család sorsát, másodszor is legurult a néni öléből.

A szegény kis Csákó ezúttal nem is látta, a két szemét eltakarta az aranyszegélyű ibrik, amelyből mohón szürcsölte a csokoládé vastagját. Pedig a papagáj izgatottan kiáltotta neki, hogy: filou! filou!

Videczky gyorsan felkapta és átnyújtotta a néninek a gombolyagot.

– Isten így akarja! – mormogta Grálné keresztény megadással.

A szíve kissé fájt, talán mégis jobban szerette volna, ha Isten a másikat akarja. Annak a pisze gyerekorra még mindig benne szuszogott az aranyszegélyű csészében. Olyan fajtából való volt, hogy ami édes italt tettek eléje, azt fenékig ki kellett innia.

A néni hazaküldte a fiúkat. Előbb azonban kivett még egy holipnit a kályha mellett álló nagy kosárból, és odaadta Csákó Pistának. Videczkynek nem adott. Videczky ekkor elsárgult az irigységtől. Csákó pedig nagyon boldog volt, és nem sejtette, hej, dehogy is sejtette, hogy az árva holipni, amit a kezébe nyomtak, egykor két temesvári és egy pesti házába, néhány bánáti tanyájába és vagy hatvanezer Mária Terézia-tallérjába fog kerülni.

Mert Videczkyék annyit fognak örökölni a gazdag vén Grálné után.

Ötven egész esztendővel a csokoládés uzsonna után kezdődik Magdaléna két életének tulajdonképpeni története…

*****

Ezüst gyertyatartók fénye mellet egy fiatal férfi hajol íróasztala fölé.

Az arca márványfehér, a szeme mélabús, a pofaszakálla gesztenyeszín, a homlokába hajtincs kígyózik – szóval olyan külsejű ember, akit a kor ízlése előkelőnek és érdekesnek talál.

Ez Videczky Flóris, egyetlen fia az immár Istenben boldogult Péternek, aki olyan jó órában emelte fel Grálné asszonyság leejtett pamutgombolyagját.

Flóris úr Temesvár városának leggazdagabb polgára. A városban nagy a becsülete, bár – vagy talán éppen azért, mert – igen büszke és zárkózott férfi.

Flóris úron meglátszik, hogy járt már Bécsben. Állítólag Párizsban és Londonban is megfordult volna, sőt, vannak emberek, akik az állítják, hogy folyékonyan beszél angolul, ami azonban alig hihető, mivel az angol nyelv igen nehéz. Az önművelésre sohasem sajnálta a költséget, bár egyébként örökölte apjaurának szigorú takarékosságát.

Ha itthon van, akkor egyedül szokta tölteni az estét, bécsi selyembútorai, párizsi metszetei és bőrkötésű német fóliánsai között. Különösen ilyen estéken, mint a mai, amikor kint hideg szél süvölt és őszi eső veri az ablakokat, szeret a melegen lobogó kandalló mellett ülni.

Ha nem flótázik, akkor olvasgat, vagy az íróasztalnál dolgozik. Flóris úr ugyanis komoly tudományos tanulmányokkal foglalkozik. Kedves szakmája a büntetőjog. Szinte lázasan érdekli minden, ami a gonosztevők és a társadalmi rend között folyó ősrégi harcra vonatkozik. Hogy megismerje a bűn sötét világát, sokat kutatott a temesi vármegyei törvényszék levéltárában, és ha orgazdát vallattak vagy betyárt akasztottak, akkor ő biztosan ott volt. Ezt a szenvedélyt ő maga is tudományos érdeklődésnek nevezte.

A különös csak az volt, hogy egy-egy kriminális eset tanulmányozása közben sohasem a bíróval, hanem mindig a gonosztevővel azonosította magát. Az ő tudományos rendszere az volt, hogy aprólékos gondossággal kidolgozta egy-egy nagyszabású gaztett tervezetét. Az örök probléma, amelyre a választ kereste: lehet-e valami gazságot, mondjuk gyilkosságot úgy elkövetni, hogy a legéberebb és legintelligensebb rendőrség se juthasson soha a tettes nyomába?

Flóris úr meg volt róla győződve, hogy kellő elővigyázat mellett igenis lehet.

Néhány hónapja egy ideális minta-gyilkosság előkészítésével foglalkozott. Természetesen csak elméletben. A kiszemelt áldozat egy gazdag özvegyasszony, aki egyedül lakik, kint, a Józsefvárosban. Flóris kitanulta az asszony szokásait esti sétái alkalmával, amelyeket – hogy föltűnő ne legyen a dolog – egy piarista atya társaságában végzett. Elhatározta, hogy a gyilkosság elkövetésekor katonatisztnek fog öltözni. Elméletben konstruált magának egy barna angol felöltőt, amely, ha kifordítja, aranygombos fehér tiszti köpennyé vedlik át. És lehetne olyan kalapot is kieszelni, amiből katonai csákó lesz. A kritikus estén civilként fog kisétálni a Józsefvárosba. Egy kapu alatt hirtelen átváltozik katonatisztté. Ha végzett a vénasszonnyal, megint mint katonatiszt távozik, de a legközelebbi sarkon visszavedlik Videczky Flórissá. Fontos az ember járása is. A katonatisztnek másképp kell lépnie, mint lép Flóris, és ezt az idegen járást otthon gondosan be is gyakorolta.

Ezek a tervezgetések csodálatos izgalomban tartották. Boldog volt, ha este magára zárhatta az ajtókat és átengedhette magát álmainak. A tudat, hogy az ő nyárspolgárias életének sima vizében egy ilyen nagyszerű bestiát tenyészt, amely az ő intésére felüti vérengző fejét, és újabb intésére megint eltűnik a mélységben, izgatóan érdekessé, szédítően méllyé és perzselően forróvá tette az életét.

Ma este, miközben künn zuhogott az eső és süvöltött a szél, megint fölidézte a pompás szörnyeteget. De aztán egyszerre elkedvetlenedett. Honnan szerezze a köpönyeget? És a csákót? Csináltatni talán Temesváron is lehetne. De a dolog föltűnő és gyanús volna. A jelmezt tehát Bécsben kell megcsináltatni. Átutazó angol ember képében fogja a bécsi szabót fölkeresni, a ruhára valami maskarabál alkalmából lesz szüksége…

Mikor itt tartott, egyszerre halk és szerény kocogás riasztotta föl gondolataiból. Az ajtaján kopogtattak. Esti hét óra felé járt az idő – vajon ki háborgatja ilyenkor? Csak nem a piarista?

Kinyitotta az ajtót, és egy karcsú kis nővel találta magát szemben. A késői látogató sokáig járhatott kint az esőben, mert bőrig ázott, és a vékony ruhája odatapadt a testéhez. Az alakja különben – ezt első pillanatra megállapíthatta Flóris – igen formás volt.

– Kicsoda ön? Mit akar itt? – kérdezte a gazda.

– Hát nem ismer? – kérdezte a nő halkan és alázatosan.

Valami csodálatos lágy, meleg hangja volt, amely igen kellemesen érintette Flóris idegeit…

– Ha nem csalódom, ön az a fiatal nő, aki pár napja szemben lakik velem.

– Másfél hónapja – mondta szelíd szemrehányással a látogató.

– De hogy ázott meg ennyire?

– Magam sem tudom… Kint álltam az utcán, és néztem az ön kivilágított ablakait… Sokáig álltam, végül fázni kezdtem, a fogam vacogott, rosszul éreztem magam… Nem tudtam tovább lenn maradni, ide kellett jönnöm, és most itt vagyok…

– Hallja, ez nagyon különös dolog!

A látogató nem válaszolt, csak Flórisra emelte a szemét. Nem volt szép nő, az ajka nagyon is duzzadt volt, azonban a szeme! – Flóris megvallotta magának, hogy ilyen gyönyörű szemet még soha életében nem látott. Csodálatosan mély, szelíd és tüzes állatszem volt.

– Mit kíván tulajdonképpen? – kérdezte Videczky kissé elfogult hangon.

– Semmit… Nem tudom… Ön bolondnak fog tartani, és alkalmasint igaza is van… Azt szeretném, ha itt maradhatnék kissé… Nálam odaát hideg és sötét van. Engedje meg, hogy leüljek a földre, a tűz mellé… Nem fogok beszélni, hangos lélegzetet sem fogok venni. Ön ne törődjék velem, mintha itt sem volnék.

Megesett már, hogy egy-egy forróvérű nő az ő kedvéért túltette magát a társas formaságokon. Már legénykorában is rajongtak érte a nők, és két esztendeje, amióta fiatalon megözvegyült, még több sikere volt. A rajongásnak ez a különös formája – akár őszinte volt, akár nem – mégis meglepte. Némi habozás után egy széket tolt a kandalló mellé. Vendége azonban egy lágy kígyómozdulattal leereszkedett a szőnyegre.

Flóris idegesen járt föl-alá a szobában. Közben mindig érezte magán a forró és fényes asszonyi szempár tekintetét. Végül megállt a kandalló előtt.

– Nézze, kérem, én végső soron olyan társadalmi állásban vagyok, hogy gondolnom kell a híremre is. Ez a város egy kis fészek, egy kis pletykafészek, ez nem Bécs vagy Párizs…

A nő mosolyogva tekintett föl rá. Talán nem is értette, hogy mit mond neki. Kis kezével önfeledten simogatta a szőnyeget, amelyen ült, majd halkan, alázatosan és hízelegve mondta:

– Hát nincs hely ebben a házban egy kiskutya számára? Egy engedelmes, csendes és hálás kiskutya számára? Vagy egy cseléd számára, aki boldog, ha a gazda rábízza a cipői gondozását?

Nevetséges, de igaz – Flóris maga sem értette, hogyan lehetséges ilyesmi –, a kis boszorkány két perc alatt teljesen megbabonázta az embert. A hangjában, a nézésében, egész nőies valójában volt valami delejes erő, ami kellemes zsibbadásba ejtette az idegeket. És a furcsa az volt, hogy Videczky nem próbálta, de nem is akarta lerázni ezt a béklyót.

– Hát, ami azt illeti – mormogta méltósága foszlányaiba burkolózva – a kisfiam mellé valóban kellene valaki, mert a dadája nem megbízható…

A földön ülő nő szeme egyszerre teli lett könnyel. Igazi könnyek voltak, forrók és csillogók, lassan végigperegtek az arcán.

– A kisfia! A kisfia! – ismételgette összekulcsolt kezekkel.

– Várjon csak… Hiszen én még az ön nevét sem tudom!

– A nevem Csákó Magdaléna – mondta a nő.

– Csákó? Csákó?

Flóris már hallotta ezt a nevet, egy végleg lezüllött temesi család neve volt. A Videczkyek valamikor talán atyafiságot is tartottak a Csákókkal…

Magdaléna hirtelen fölemelkedett a földről.

– Elmegyek, de holnap visszajövök – mondta.

Flóris most vette csak észre, hogy a nő fehér homlokán egy nagyon különös kis redő van. A jobb szemöldökén kezdődik, és ferdén fölfut a bal szeme fölé. A redő csorbává és félszeggé tette egész arcát. Amint azonban elmosolyodott, megint kisimult a homloka, éppen csak valami könnyű árnyék mutatta a redő helyét.