Nem csalás, nem ámítás

részlet

Translation entitled „Nem csalás, nem ámítás”
© 2006, Agatha Christie Limited.
All rights reserved.

Agatha Christie: They Do It With Mirrors
© 1952, Agatha Christie Limited.
All rights reserved.

Agatha Christie®, Marple® and the Agatha Christie Signature® are registered trademarks of Agatha Christie Limited in the UK and elsewhere.
All rights reserved.
www.agathachristie.com

Fordította Tábori Zoltán
Borítóterv Tillai Tamás

Hungarian translation © 2006, 2022, Tábori Zoltán
Magyar kiadás © 2022 Helikon Kiadó, Budapest
A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje.

Felelős kiadó M. Nagy Miklós
Felelős szerkesztő Kárpáti Gábor Csaba
A szöveget gondozta Kalocsai Judit
Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

ISBN 978 963 479 943 6

www.helikon.hu

Elektronikus változat
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

Mathew Prichardnak

1. fejezet

Mrs. Van Rydock kicsit hátrébb lépett a tükörtől, és felsóhajtott.

– Hát, ez van, ezt kell szeretni – mormolta. – Gondolod, jó lesz, Jane?

Miss Marple elismerően mustrálta a Lanvanelli-kreációt.

– Szerintem nagyon gyönyörű ruha.

– A ruhával nincs is semmi baj – mondta Mrs. Van Rydock, és megint sóhajtott. – Vegyük le, Stephanie.

Karját az ősz hajú és összepréselt ajkú idős szobalány felé nyújtotta, aki óvatosan lesegítette róla a ruhát.

Mrs. Van Rydock barackrózsaszín selyemkombinéjában állt a tükör előtt. Gondosan összehúzott fűzőt viselt. Még mindig formás lábát finom nejlonharisnyába bújtatta. Arca a fölhordott kozmetikumoknak és a gyakori arcmasszázsnak köszönhetően némi távolságból szinte kislányosnak hatott. A haja nem is annyira szürke, mint inkább hortenziakék árnyalatba hajlott, és tökéletes frizurát alkotott. A végeredmény láttán Mrs. Van Rydockról gyakorlatilag senki meg nem mondta volna, milyen lehet természetes állapotában. Ami pénzzel megoldható volt, az mind csatasorba állt Mrs. Van Rydock érdekében, nem beszélve a fogyókúráról, gyúrásról, örökös tornagyakorlatokról.

Ruth Van Rydock évődve pillantott barátnőjére.

– Mit gondolsz, Jane, sokan hinnék, hogy te meg én gyakorlatilag egyidősek vagyunk?

Miss Marple a tőle elvárt választ adta.

– Az teljesen kizárt dolog – nyugtatta meg. – Tudod, attól tartok, én pont annyinak nézek ki, amennyi vagyok!

Miss Marple rózsás-fehéres arca ráncokba gyűrődött, a haja ősz volt, a szeme ártatlan porcelánkék. Egészen bájos öreg hölgynek látszott. Mrs. Van Rydockot senki sem nevezte volna bájos öreg hölgynek.

– Alighanem igazad van, Jane – mondta Mrs. Van Rydock. Hirtelen grimaszt vágott. – És ezzel én is ugyanígy vagyok. Csak épp más megközelítésben. „Fantasztikus, hogy a vén szatyor milyen jól tartja magát!” Ilyesmiket mondanak. De attól még vén szatyornak tartanak. És, istenemre, úgy is érzem magamat!

Fáradtan lerogyott a szaténpárnás székbe.

– Rendben van, Stephanie! Elmehetsz.

Stephanie fölnyalábolta a ruhát, és kiment.

– A jó öreg Stephanie! – mélázott Ruth Van Rydock. – Most már több mint harminc éve szolgál nálam. Ő az egyetlen nő, aki tudja, hogyan is nézek ki igazából. Jane, beszélni szeretnék veled.

Miss Marple kissé előrehajolt. Arca befogadó kifejezést öltött. Kinézetre nem igazán illett a drága szállodai lakosztály díszes hálószobájába. Meglehetősen ósdi fekete ruhában, nagy bevásárlócekkerrel jött, és hamisítatlan úrinőnek látszott.

– Aggódom, Jane. Carrie Louise miatt.

– Carrie Louise miatt? – ismételte meg eltűnődve Miss Marple. A jól ismert név visszarepítette a messze régmúltba.

Firenzei diákszállás. Jómaga, a rózsás-hamvas angol bakfis egy katedrális tövéből. A két Martin lány Amerikából: az angol lány nem győz ámuldozni sajátos nyelvhasználatukon, nyíltságukon és elevenségükön. A nyúlánk, buzgó, mindig a csúcsra törő Ruth és a pöttöm, kecses, sóvárgó Carrie Louise.

– Mikor találkoztál vele utoljára, Jane?

– Ó, már sok-sok éve annak. Legalább huszonöt. Persze karácsonykor azért még mindig küldünk képeslapot egymásnak.

Milyen különös dolog is a barátság! Ő, a fiatal Jane Marple és a két amerikai. Az útjaik szinte azonnal szétváltak, de a hajdani kötődés megmaradt: néha egy-egy levél, karácsonyi megemlékezés. Furcsamód a két testvér közül az Amerikában – nem is egy helyen – berendezkedő Ruthszal találkozott gyakrabban. De talán nem is olyan furcsa. Mint az osztályából a legtöbb amerikai, Ruth kozmopolita volt, egy-két évente Európába utazott, Londonból elugrott Párizsba, onnan tovább a Riviérára, aztán vissza, s közben mindig készen állt rá, hogy ahol épp lehet, összefusson egykori barátnőivel. Sok ehhez hasonló találkozó volt. A Claridge’sben vagy a Savoyban, a Berkeley-ben vagy a Dorchesterben. Válogatott ételek, kedves emlékek felidézése, gyors és érzelgős búcsú. Ruthnak sosem volt ideje ellátogatni St. Mary Meadbe. Igaz, Miss Marple nem is várta el tőle. Mindenki életének megvan a maga üteme. Ruthé a presto volt, Miss Marple beérte adagióval.

Tehát Miss Marple az amerikai Ruthot látta gyakrabban, miközben az Angliában élő Carrie Louise-zal több mint húsz éve nem találkozott. Furcsa, mégis egészen természetes, hiszen ha az ember egy országban él a barátaival, akkor nem érzi szükségét, hogy találkozókat szervezzen velük. Feltételezi, hogy előbb-utóbb úgyis összefutnak. Csakhogy ez nem történik meg, ha más utakon járnak. Jane Marple és Carrie Louise életpályája nem metszette egymást. Ez ilyen egyszerű volt.

– Miért aggódsz Carrie Louise-ért, Ruth? – kérdezte Miss Marple.

– Tulajdonképpen pont ez az, ami leginkább aggaszt! Fogalmam sincs.

– Csak nem beteg?

– Nagyon törékeny, de hát mindig is az volt. Nem állítanám, hogy rosszabbul lenne, mint szokott, már csak azért sem, hisz ugyanúgy benne van a korban, mint mindannyian.

– Boldogtalan?

– Jaj, dehogy.

Igaz, miért is lenne, gondolta Miss Marple. Nehéz lett volna boldogtalannak elképzelni Carrie Louise-t, jóllehet az életében akadtak pillanatok, amikor nyilvánvalóan az volt. Talán csak – találgatott vaktában – elbizonytalanodott? Meglehet. Hitét vesztette? Meglehet. Letargiába esett? Kizárt dolog.

Mrs. Van Rydock gondolatai is hasonló srófra jártak.

– Carrie Louise mindig is olyan volt, mint aki nem ebben a világban él – mondta. – Fogalma sincs, milyen az élet. Talán ez az, ami aggaszt.

– Az anyagi helyzete… – kezdte Miss Marple, aztán elharapta a mondatot, és a fejét rázta. – Á, nem.

– Nem, vele magával van a gond – vette át a szót Ruth Van Rydock. – Közülünk mindig is Carrie Louise volt tele eszmékkel. Persze mi sem természetesebb, mint hogy az ember fiatalon tele van eszmékkel. Így voltunk ezzel mindannyian, egy fiatal lány nem is lehetett volna meg nélkülük. Te azt tervezted, Jane, hogy a leprások közé mész nővérnek, én pedig apáca akartam lenni. Az ember kinövi ezt a sok ostobaságot. A házasság, állíthatom, kiveri a fejéből. Persze egészében véve jómagam nem panaszkodhatok, hogy rosszul jöttem volna ki a házasságból.

Miss Marple úgy vélte, Ruth meglehetősen finoman fejezte ki magát. Ruth háromszor ment férjhez, mindannyiszor rendkívül gazdag emberhez, és a menetrendszerű válások olyan jótékony hatást gyakoroltak a bankszámlájára, hogy egy cseppet sem volt miért keseregnie.

– Persze engem eleve kemény fából faragtak – folytatta Mrs. Van Rydock. – Én nem veszek semmit a lelkemre. Nem várok túl sokat az élettől, és pláne nem várok túl sokat a férfiaktól, így hát elég jól elvagyok velük, nincs harag. Tommyval ma is kitűnő barátságban vagyunk, és Julius gyakran kikéri a véleményemet a pénzpiaci dolgokban. – Az arca elsötétedett. – Azt hiszem, pont ez az, ami aggaszt Carrie Louise-zal kapcsolatban: tudod, ő mindig is hajlamos volt rá, hogy habókosokhoz menjen férjhez.

– Habókosokhoz?

– Idealistákhoz. Carrie Louise sose bírt ellenállni az ideáloknak. Ott van alig tizenhét évesen, körbedongják a férfiak, és ő tágra nyílt szemekkel máson se csüng, mint a vén Gulbrandsenen, ahogy papol az emberi faj felvirágoztatásáról. Hozzámegy, pedig a pasas már elmúlt ötven, özvegy ember, családja, felnőtt gyerekei vannak, és mindez a magasztos eszmék miatt! Úgy itta a szavát, mint valami bájitalt. Tisztára olyanok voltak, mint Desdemona és Othello. Csak szerencsére nem volt a közelükben egy Jago, hogy a dolgokat jól megkavarja. No meg Gulbrandsen sem volt szerecsen. Svéd, norvég vagy valami hasonló volt.

Miss Marple elgondolkozva bólintott. A Gulbrandsen névnek nemzetközi híre volt. Ez a csavaros üzleti észjárással és makulátlan tisztességgel megáldott ember olyan roppant vagyont halmozott fel, amelynek elköltésére a jótékonykodáson kívül valóban nemigen nyílt más mód. A név azóta sem veszített jelentőségéből. Példa rá a Gulbrandsen Alapítvány, a Gulbrandsen kutatói ösztöndíj, a Gulbrandsen Gondozóotthon és az összes közül a legismertebb, a munkás származású ifjak számára létesített hatalmas Gulbrandsen Főiskola.

– Nem a pénzéért ment hozzá feleségül, tudod – mondta Ruth. – Én azért tettem volna, már ha hozzámegyek egyáltalán. De Carrie Louise nem. Nem tudom, hogy mi lett volna, ha Gulbrandsen meg nem hal. Carrie Louise akkor még csak harminckét éves volt. Harminckettő a legjobb kor egy özvegy számára. Már nincs híján tapasztalatoknak, ugyanakkor még tud alkalmazkodni.

A vénkisasszony Miss Marple némán hallgatta, szelíden bólogatott, miközben szúrópróbaszerűen utánagondolt pár St. Mary Meadből való falujabeli özvegynek.

– Komolyan mondom, én voltam a legboldogabb, amikor Carrie Louise hozzáment Johnnie Restarickhoz – folytatta Ruth. – Aki természetesen a pénzéért vette el, vagy ha nem is kizárólag azért, mindenesetre nem vette volna el, ha híján lett volna pénznek. Johnnie egy önző, élvhajhász, lusta kutya volt, de ez még mindig összehasonlíthatatlanul jobb, mint egy habókos. Johnnie csak kényelmesen akart élni. Azt akarta, hogy Carrie Louise a legjobb ruhaszalonokból öltözzön, jachtjai és autói legyenek, és élvezze vele az életet. Az ilyesfajta férfi messzemenően biztonságos. Nyújts neki kényelmet és fényűzést, és dorombolni fog, mint egy macska, és angyalian fog viselkedni veled. Én sose vettem igazán komolyan az ő díszlettervezői meg színházi hűhóját. De Carrie Louise odavolt érte, magát a nagybetűs Művészetet látta benne, a szó szoros értelmében visszatoloncolta abba a környezetbe, és akkor az a szörnyűséges jugoszláv nő kivetette rá a hálóját, és lelépett vele. Johnnie igazából el se akart menni. Ha Carrie Louise okosabb, és tudott volna várni, Johnnie visszament volna hozzá.

– Nagyon a szívére vette? – kérdezte Miss Marple.

– Ez érdekes dolog. Nem hiszem, hogy különösebben a szívére vette volna. Abszolút angyalianállt hozzá. De hát miért ne tette volna: az egész lénye angyali. Minden erejével azon volt, hogy elváljon tőle, és az ipse megnősülhessen. Még azt is felajánlotta, hogy az a két fiú Johnnie első házasságából lakjon vele, ne legyen semmi gond az elhelyezésükkel. Úgyhogy szegény Johnnie mi mást tehetett volna, muszáj volt elvennie a nőt, aki fél évig poklot csinált az életéből, aztán egy hisztérikus rohamában belehajtatott vele a szakadékba. Autóbalesetet állapítottak meg, de szerintem egyszerű dühkitörés volt!

Mrs. Van Rydock kis szünetet tartott. Felvett egy kézitükröt, és az arcát vizsgálgatta árgus szemekkel. Fogott egy szemöldökcsipeszt, és kihúzott vele egy szőrszálat.

– És Carrie Louise mit csinál ezután? Hozzámegy ehhez a Lewis Serrocoldhoz. Újabb habókos! Újabb eszmékkel megvert férfi! Nem mondom, szó se róla, odavan Carrie Louise-ért, legalábbis azt hiszem, de hát ő is be van oltva azzal a viszketegséggel, hogy mindenáron javítani akar az emberek életkörülményein. Pedig azon igazából, ugye, egyedül te magad tudsz javítani, más senki.

– Hát, én nem tudom – mondta Miss Marple.

– Csak persze ezeknek a dolgoknak is ugyanúgy divatjuk van, mint a ruháknak. Jóságos ég, láttad, hogy Christian Dior most épp mit próbál eladni nekünk szoknyaként? Hol is tartottam? Ja, igen, a divatnál. A jótékonykodásban is vannak divatok. Gulbrandsen idején az oktatás volt a módi. De ez mostanra elavult. Az állam beszállt. Ma már mindenki úgy gondolja, joga van tanulni, és nem is nagyon tartják semmire. Fiatalkori bűnözés! Ma ez járja. Ide nekem az összes fiatal elkövetőt és potenciális bűnözőt! Mindenki majd megőrül értük. Látnod kellene, hogy csillog Lewis Serrocold tekintete a vastag szódásüveg-szemüvege mögött! Elment az esze a nagy lelkesedésben. Azok közül az eltökélt emberek közül való, akik megélnek kenyéren és vízen, csak hogy minden erejüket az ügynek szentelhessék. És Carrie Louise megeszi az ilyen maszlagot, de hát világéletében ilyen volt. Csakhogy ez nem tetszik nekem, Jane. A kurátorok összedugták a fejüket, és az egész házat ennek az új szellemnek a szolgálatába állították. Most már fiatalkori bűnözők javító-nevelő intézeteként működtetik, pszichiáterekkel, pszichológusokkal meg az összes többivel karöltve. Ott él Lewis és Carrie Louise ezekkel a srácokkal körülvéve, akik valószínűleg csöppet sem normálisak. És mozdulni se lehet a sok munkaterapeutától, tanártól meg buzgó mócsingtól; na, közülük is legalább minden második tiszta őrült. Habókos az egész társaság, és az én kis Carrie Louise-om ott ül az egész kellős közepén!

Elhallgatott, és kétségbeesetten meredt Miss Marple-ra.

– De még mindig nem mondtad meg, Ruth, igazából mitől félsz – ütött meg halk, tűnődő hangot Miss Marple.

– Mondtam, hogy nem tudom! Pont ez az, ami aggaszt. Most voltam náluk, épp csak egy futó látogatáson. De végig úgy éreztem, hogy valami nincs rendben. Van valami abban a légkörben, abban a házban… Tudom, hogy nem tévedek. Jó orrom van ehhez, mindig is megéreztem az ilyet. Hányszor meséltem neked, mit könyörögtem Juliusnak, adja el az Egyesült Gabona-részvényeket, mielőtt a csőd bekövetkezett volna?! Talán nem volt igazam? Igen, valami baj van odalent. De nem tudom, hogy mivel van baj, sem azt, hogy miért. Talán ezek a borzasztó ifjú börtöntöltelékek. Talán az otthoniak. Nem tudom megmondani. Lewis csak a magasztos eszményeiért él, az orráig se lát, és Carrie Louise, az ég áldja meg, csak a szépre tud gondolni, ami nem szép, azt észre se veszi, meg se hallja. Ez derék dolog, csak nem túl kifizetődő. Létezik olyasmi is, mint ártó szándék, és azt szeretném, Jane, ha egyenesen lemennél, és kiderítenéd, mi ez az egész dolog.

– Én? – kiáltott Miss Marple. – Miért én?

– Mert neked van érzéked az ilyesmihez. Mindig is volt. Te örökké az a kedves, ártatlan teremtés voltál, Jane, miközben soha semmi sem lepett meg, mindig a legrosszabbra számítottál.

– Többnyire épp a legrosszabb következik be – mormolta Miss Marple.

– El sem tudom képzelni, miért vagy ilyen rossz véleménnyel az emberekről. Te, aki egy bűbájos, békés falucskában laksz, a régi, tiszta világban.

– Te sosem laktál falun, Ruth. Valószínűleg meglepődnél, hogy miféle dolgok folynak egy tiszta, békés falucskában.

– Hát az biztos. De nekem most csak az a fontos, hogy téged az ilyen dolgok nem lepnek meg. Szóval lemész Stonygatesbe, és kideríted nekem, mi a gond?

– De Ruth, drágám, ezt igencsak nehéz lesz nyélbe ütni.

– Dehogy lesz. Én már kigondoltam az egészet. Ha nem haragszol meg nagyon rám, már elő is készítettem neked a talajt.

Mrs. Van Rydock elhallgatott. Kissé szorongva figyelte Miss Marple-t. Cigarettára gyújtott, és némiképp feszengve magyarázkodásba kezdett.

– Biztos te sem tagadod, hogy a háború óta az élet megnehezedett ebben az országban a fix, kis összegű jövedelemből élők számára, azt is mondhatnám, az olyanok számára, mint te, Jane.

– Ó, igen, ez tagadhatatlan. Raymond unokaöcsém nagylelkűsége, példátlan nagylelkűsége nélkül nem is tudom, hol tartanék.

– Felejtsd el az unokaöcsédet – mondta Mrs. Van Rydock. – Carrie Louise nem ismeri az unokaöcsédet, vagy ha mégis, akkor csak mint írót ismeri, és fogalma sincs róla, hogy az unokaöcséd. A lényeg, mint közöltem Carrie Louise-zal, hogy a mi drága Jane-ünk nagy gondban van. Néha szó szerint nincs mit ennie, de természetesen túl büszke ahhoz, hogy segítségért a régi barátokhoz forduljon. Azt mondtam, pénz szóba se jöhet, annál inkább egy jó alapos pihenés egy régi barátnővel és rengeteg tápláló étellel ott abban a csodás környezetben, ahol nem kell törődnie semmivel, nem kell semmi miatt aggódnia. – Ruth Van Rydock egy pillanatra elhallgatott, aztán dacosan felcsattant: – Na gyerünk, haragudj meg, ha annyira akarsz!

Miss Marple szelíd meglepetéssel nyitotta tágra porcelánkék szemét.

– De hát miért kellene megharagudnom rád, Ruth? Nagyon ötletes és kézenfekvő megközelítés. Biztos vagyok benne, hogy Carrie Louise-ra hatni fog.

– Levelet ír neked. Mire hazaérsz, meg is kapod. Komolyan, Jane, nem érzed úgy, hogy megbocsáthatatlan dologra ragadtattam magam? Nem bánod…?

Elakadt, és a megkezdett mondatot Miss Marple fejezte be könnyedén.

– Hogy alamizsnáért menjek le Stonygatesbe, többé-kevésbé hamis indokkal? Csöppet sem, ha egyszer így hozza a szükség. Te így ítéled szükségesnek, és én hajlok rá, hogy egyetértsek veled.

Mrs. Van Rydock rábámult.

– Hogyan? Talán hallottál te is valamit?

– Nem hallottam semmit. De neked ez a meggyőződésed. És te nem szoktál képzelődni, Ruth.

– Nem, de nincs semmi kézzelfogható, amin elindulj.

Miss Marple eltűnődött.

– Emlékszem, egyszer egy vasárnap reggel a templomban, advent második vasárnapja volt, Grace Lamble mögött ültem, és hirtelen aggódni kezdtem miatta. Tudod, egészen biztos voltam benne, hogy valami baj van, mégpedig nagy baj, csak épp nem tudtam volna semmi épkézláb módon megokolni. Nagyon határozott és roppant nyugtalanító érzés volt.

– És tényleg volt valami baj?

– Ó, igen. Az apja, az öreg tengernagy egy ideje már nagyon furcsán viselkedett, és rögtön másnap nagykalapáccsal ment neki, azt üvöltözve, hogy ő az Antikrisztus, hiába is maszkírozza magát a lányának. Kis híján megölte. Bolondokházába vitték, Grace pedig egy hónapig lábadozott a kórházban, de igazán hajszálon múlt a dolog.

– És ezt tényleg előre megérezted akkor a templomban?

– Nem nevezném megérzésnek. Tényen alapult, ahogy az már lenni szokott, bár ezt az ember nem mindig ismeri fel az adott pillanatban. Grace fején fordítva volt az ünnepi kalap. Ez valóban nagyon fontos, mert Grace Lamble igen pedáns nő volt, egyáltalán nem az a figyelmetlen vagy szórakozott valaki, és igencsak kevés olyan körülmény adódhatott, melynek következtében észre sem veszi, hogy fordítva föltett kalappal megy a templomba. Tudod, az apja hozzávágott egy márvány papírnyomót, ami összetörte a tükröt. Grace fölkapta a kalapját, a fejébe nyomta, és kirohant a házból. Csak az járt az eszében: meg kell őrizni a látszatot, csak a cselédség semmit meg ne neszeljen. Ezeket a dolgokat, tudod, „a drága papa tengerész-vérmérsékletének” tudta be, és nem jött rá, hogy az apja teljesen meghibbant. Holott elég nyilvánvaló volt. Az apja folyton arról panaszkodott neki, hogy kémkednek utána, meg hogy jön az ellenség… Mi tagadás, együtt volt az összes jól ismert tünet.

Mrs. Van Rydock tisztelettudóan nézett a barátnőjére.

– Könnyen lehet, Jane – folytatta –, hogy a te St. Mary Meaded nem is olyan idilli menedék, mint aminek mindig is elképzeltem.

– Az emberi természet, kedvesem, éppolyan mindenütt. Legföljebb annyi a különbség, hogy a nagyvárosban nehezebb megfigyelni.

– És lemész Stonygatesbe?

– Lemegyek Stonygatesbe. Talán nem túl szép dolog Raymond unokaöcsémre nézve. Úgy értem, hogy azt a látszatot keltem, mintha nem támogatna engem. De hát a drága fiú fél évre elutazott Mexikóba. Mire visszajön, úgyis vége lesz az egésznek.

– Minek lesz vége?

– Carrie Louise meghívása aligha szólhat korlátlan időre. Három hét, talán egy hónap. Annyinak elégnek kell lennie.

– Hogy kiderítsd, mi a gond?

– Hogy kiderítsem, mi a gond.

– Nahát, Jane! – kiáltott Mrs. Van Rydock. – Meg kell hagyni, te aztán bízol önmagadban!

Miss Marple enyhén megrovó pillantást vetett rá.

– Te bízol bennem, Ruth. Legalábbis ezt állítottad… Én csak arról biztosítalak, hogy igyekezni fogok rászolgálni a bizalmadra.

Tartalom

Stonygates alaprajza

1. fejezet

2. fejezet

3. fejezet

4. fejezet

5. fejezet

6. fejezet

7. fejezet

8. fejezet

9. fejezet

10. fejezet

11. fejezet

12. fejezet

13. fejezet

14. fejezet

15. fejezet

16. fejezet

17. fejezet

18. fejezet

19. fejezet

20. fejezet

21. fejezet

22. fejezet

23. fejezet

Epilógus

helikon.libricsoport.hu

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
EB Garamond – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0
Roboto – Apache License 2.0