A mű eredeti címe:

Eric Berne: Games People Play. The Psychology of Human Relationships

Az előszót és a szerkesztői jegyzeteket írta,

a szöveget az eredetivel összevetette és szakmailag lektorálta:

Juhász Erzsébet

Copyright © Eric Berne M.D., 1964

All rights reserved including the right of reproduction

in whole or in part in any form.

This edition published by arrangement with Random House,

an imprint and division of Penguin Random House LLC

Hungarian translation © Hankiss Ágnes jogutóda, 2024

Copyright © Gabo Kiadó, 2024

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Kiadja a Gabo Könyvkiadó

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Ujházy Kata

Borítóterv: Szabó Vince, Malum Stúdió

Tördelés: Gelányi Mariann

Korrektor: Sálinger József

ISBN 978-963-566-685-0

gabo.hu

facebook.com/GABOKIADO

instagram.com/gabo_kiado

A Gabo Kiadó e-könyveinek kizárólagos terjesztője a DiBookSale Zrt.

Elektronikus verzió v1.0

TARTALOM

LEKTORI ELŐSZÓ

ERIC BERNE
ELŐSZÓ

BEVEZETÉS

1. A társas érintkezés

2. Az idő strukturálása

ELSŐ RÉSZ
JÁTSZMAELEMZÉS

1. STRUKTURÁLIS ELEMZÉS

2. TRANZAKCIONÁLIS ELEMZÉS

3. ELJÁRÁSOK ÉS RITUÁLÉK

4. IDŐTÖLTÉSEK

5. JÁTSZMÁK

1. Meghatározás

2. Egy tipikus játszma

3. A játszmák keletkezése

4. A játszmák funkciója

5. A játszmák osztályozása

MÁSODIK RÉSZ
JÁTSZMATÁR

BEVEZETÉS

1. Jelölés

2. Hétköznapi kifejezések

6. ÉLETJÁTSZMÁK

1. Alkoholista

2. Adós

3. Rúgj belém!

4. Most rajtakaptalak, te gazember!

5. Ennek is te vagy az oka! (Nézd, mit tettem miattad!)

7. HÁZASSÁGI JÁTSZMÁK

1. Sarokba szorítás

2. Bíróság

3. Frigid nő

4. Űzött vad

5. Ha te nem lennél

6. Láthatod, hogy mindent megpróbáltam

7. Drágám

8. TÁRSASÁGI JÁTSZMÁK

1. Hát nem borzasztó?

2. Hibakeresősdi

3. Jaj, véletlen volt! („Slemil”)

4. Miért nem, igen, de…

9. SZEXUÁLIS JÁTSZMÁK

1. Verekedjetek meg értem!

2. Perverzió

3. Megerőszakolósdi („RAPO”)

4. Harisnyajátszma

5. Bevágott ajtók

10. ALVILÁGI JÁTSZMÁK

1. Rabló-Pandúr

2. Hogyan lehet innen meglépni?

3. Húzzuk be a csőbe!

11. JÁTSZMÁK A RENDELŐBEN

1. Virágkertészet

2. Én csak segíteni akarok

3. Nyomor

4. Rajongó

5. Pszichiátria

6. Ostoba

7. Nyomorék (faláb)

12. JÓ JÁTSZMÁK

1. Buszsofőr szabadságon

2. Gavallér

3. Örülök, ha segíthetek

4. Házibölcs

5. Örülnek majd, hogy ismertek

HARMADIK RÉSZ
TÚL A JÁTSZMÁKON

13. A JÁTSZMÁK JELENTŐSÉGE

14. A JÁTÉKOSOK

15. EGY PÉLDA

16. AUTONÓMIA

17. AZ AUTONÓMIA ELÉRÉSE

18. ÉS MI JÖHET A JÁTSZMÁK UTÁN?

FÜGGELÉK

A VISELKEDÉS OSZTÁLYOZÁSA

AZ IDŐTÖLTÉSEK ÉS JÁTSZMÁK MUTATÓJA

A GABO Kiadó e-könyveiről

Ha tetszett a könyv, olvassa el ezt is

Betegeimnek és tanítványaimnak,

akiktől mind többet és többet tanultam, és tanulok ma is

a játszmákról és az élet értelméről.

ERIC BERNE

LEKTORI ELŐSZÓ

Eric Berne, a tranzakcióelemzés megalkotója, pszichoanalitikus képzettségű pszichiáter 1910-ben született Montrealban. Az USA-ban tanult pszichoanalízist, de nem vált analitikussá, bár képzését neves analitikusoknál – Paul Federnnél, majd Erik Erikssonnál végezte. Úgy vélik, az analitikus képzőintézet elutasítása játszott szerepet abban, hogy a pszichoanalitikus pálya helyett megalkotta a tranzakcióanalízist, a TA-t. Ez a szemlélet és a tranzakcióanalitikus szemléletű pszichoterápia, tanácsadás, nevelési és szervezetfejlesztési megközelítés (ez a tranzakcióanalízis négy alkalmazási területe) az évek során az egész világon elterjedt, a vele foglalkozó szakemberek szervezetei – az ITAA világszervezet (1964), az európai EATA tagszervezet (1976) és mások már sok ezer tranzakcióanalitikust foglalnak magukban. (Magyarországon 1990 óta működik tranzakcióanalitikus egyesület, angol nyelvű rövidítéssel: HATA.)

Életrajzírói szerint Berne az analitikusképző-intézetben való tagságának elutasítása mellett – amiről senki sem tudja pontosan, miért is történt, bár gyanítják, hogy „lázadó” természete játszott szerepet benne – a saját útját járó személyisége vezette egy új irányzat megteremtéséhez. Több publikációja – amelyekben már megjelenik az énállapotok fogalma – után 1957-ben egy Tranzakcióanalízis: a csoportterápia új és hatékony módja című írásában fejti ki az énállapotok fogalmát, valamint a játszmák és a sorskönyv elméletét, amivel megalapozza a tranzakcióanalízis fogalmi keretét. (Minthogy a TA fogalmi rendszerének alapja az énállapotmodell, ez magában hordozza a túlegyszerűsítés, a trivializáció lehetőségét. Később ez sajnos be is következett.)

1961-ben megjelenik a Tranzakcióanalízis a pszichoterápiában Berne első, teljesen a TA-nak szentelt könyve.

Az 1964-es évben jelenik meg az Emberi játszmák, hatalmas érdeklődést keltve. Viszonylag rövid idő alatt – 1964 júliusától 1966 augusztusáig – huszonhárom újrakiadás követi egymást, és számos népszerű, tudományos könyv születik a TA új fogalmait használva, így pl. Thomas Harris Oké vagyok, oké vagy (1967){1}, vagy Pamela Butler Párbeszéd önmagunkkal (1968) című műve{2}.

Az Emberi játszmák – mondhatni – korszakos hatású volt. Sorra születtek meg további TA-s írások, cikkek és könyvek, értékesek és felejthetőek egyaránt, és alakultak meg a TA-egyesületek; az európai egyesület, az EATA 1976-ban. (A világszervezet, az ITAA (Nemzetközi Tranzakcionális Egyesület), nonprofit tudományos szervezet, ők adják ki a negyedévente megjelenő TAJ (Transactional Analysis Journal) folyóiratot és fogják össze a TA-képzéseket és -szervezeteket.)

Magyarországra az Emberi játszmák jóval később érkezett, 1984-ben adta ki először a Gondolat Kiadó. Ezt több további kiadás követte, így a Háttér Kiadóé 2013-ban és a későbbi években.

A rendszeres szakemberképzés 1990-től indult hazánkban, ebben az EATA ajánlott fel és nyújtott támogatást éveken át. Először két francia TA-s szakember, egy házaspár, Isabelle és Alain Crespelle ismertetett meg bennünket a TA alapjaival, majd számos francia, belga, svájci, olasz és egyéb nemzetiségű TA-szakember érkezett a magyarországi TA-képzés beindításának támogatására. 1991-ben jött létre a magyar TA-egyesület, a HATA is.

Az Emberi játszmák az első magyarul megjelenő TA-könyv, amelyet 1992-ben Stewart és Joines a TA-ma című műve{3} követett. Ez, mint címe is mutatja: bevezetés a korszerű tranzakcióanalízisbe. (2012-ben megjelent e tankönyvnek is tekinthető kötet újabb, javított és kibővített kiadása, ugyanazon szerzők tollából. Ennek sajnos még nem jelent meg a magyar fordítása, de kívánatos lenne, és bizonyára érdeklődéssel fogadnák mind a szakemberek, mind az érdeklődő magyar közönség.)

A TA-könyvek első fordítóinak igazán nehéz dolguk volt, hiszen nem léteztek még magyar nyelvű TA-fogalmak, ill. a különböző szerzők és fordítók nem használtak egységes kifejezéseket, olykor pedig az is előfordult, hogy nem megfelelő jelentéssel kerültek be a fogalmak a magyar szövegbe.

A TA területe azóta igen sokat fejlődött hazánkban is. Megjelentek TA-könyvek magyarul, amelyek közül a legfontosabbnak Berne egy másik műve, a What Do You Say After You Say Hello Magyarországon Sorskönyv címmel jelent meg{4} 1997-ben Ehmann Bea fordításában – mondható, majd Richard Erskine és Janet Moursund Integratív pszichoterápia című esettanulmányai (1996){5}, és James–Jongward Nyerni születtünk, (2012) című művei{6}.

A magyar TA-szakemberek első publikációja a Játszmák nélkül című tanulmánykötet{7} volt 1999-ben, Buda Béla lektorálásával. Járó Katalin szerkesztette, ahogyan majd valamennyi megjelent TA-kötetünket. Ez a kötet a TA mind a négy területéről, pszichoterápáról, tanácsadás, szervezetfejlesztés és edukáció témában tartalmaz tanulmányokat, a TA-t mint fő érdeklődési területet választó hazai szerzőktől. Ezt a Sors mint döntés című kötet{8} követte, ugyancsak Buda Béla lektorálásával, 2005-ben. Ebben a kötetben adtuk közre a TA-fogalmak szótárát – ezt Kis Miklós ötlete alapján és közreműködésével Járó Katalin és Juhász Erzsébet végezte, korrekciókkal segítette a munkát Nábrády Mária, és a TA fogalmait a Gordon-i gondolatokkal összekötő F. Várkonyi Zsuzsa, akinek számos népszerű tudományos könyve jelent meg. Talán a legismertebbek a Már 100× megmondtam{9} (1986) és a Tanulom magam (1999) című művei{10}.

A Sors mint döntés kötetet követően 2011-ben megjelent A játszmák világa{11}, majd a Felelősség és siker (2013){12}, tanácsadó és szervezetfejlesztő téren képzett kollégáink írásaival. 2019-ben jelent meg klinikus kötetünk, Az érzelmek felszabadítása{13}, mindezeket Járó Katalin szerkesztette. Végül következett 2022-ben a TA negyedik területével foglalkozó, edukációs kötetünk, a Biztonságot és bizalmat a gyerekeknek!{14}, amelynek szerkesztése Nábrády Mária munkája.

Berne viszonylag rövid alkotóideje – csak ötvenévesen kezdett írni, és viszonylag korai, hatvanévesen bekövetkezett halála megfosztott bennünket a Sorskönyvet követő további műveitől, illetve számos gondolata, ötlete kidolgozásától. Talán éppen a játszmákkal foglalkozó elmélete, s ebben a játszmák meghatározása a leginkább befejezetlen.

Berne munkásságáról egyik tanítványa, az azóta maga is világhírű tanítóvá vált Richard Erskine (1998) így vélekedett: „Berne mindössze tizenöt év alatt létrehozott életművét a következő nemzedékek számára továbbfejlesztésre felszólító kihívásként hagyta hátra. Kidolgozta az elmélet legfontosabb fogalmait, a játszma, a sorskönyv, az énállapotok, a szerződés fogalmai helyet kaptak a pszichoterápia közös szótárában, munkái visszhangra találtak szakmai és népszerű közleményekben egyaránt, de számos ponton a mű befejezetlen maradt.”

Berne-nek az Emberi játszmákban és más műveiben kifejtett elméletét tehát mások fejlesztették tovább. A TA-nak a játszmák elméletében megjelent fogalmi konstrukcióit játszma, énállapotok, tranzakciók, sztrókok, más TA-sok tovább építették. Így Karpman gazdagítja elsőként a drámaháromszög és annak három szereplője – az Üldöző, a Megmentő és az Áldozat – elméletével (1968), valamint a (szerep-) átkapcsolás leírásával{15}. Ezek a jelen kötetben olvasható bonyolultabb elemzést leegyszerűsítik, s Berne bizonyára szívesen alkalmazta volna elméletében e gondolatokat. A három játszmaszerepet egyébként már ő maga is megemlíti az Emberi játszmákban, de itt még nem jelenik meg az átkapcsolás döntő jelentősége. (Ez egyébként annak eldöntésében is fontos, hogy egy adott cselekménysort játszmának minősíthetünk-e, hiszen átkapcsolás nélkül nincs játszma.)

A játszmák elmélete – különösen a szükséges korrekciókkal és kiegészítésekkel – mind a szakemberek, mind a művelt laikusok ítéletalkotását segíti, amikor mások, vagy akár saját viselkedésük megértésére törekednek. Talán fogalmazhatunk így: ez a gondolkodás, ezek a fogalmak sokat segíthetnek az emberi kapcsolati működés megértésében. Önismeretünk, és az emberi problémák világban való eligazodás hatékony és szellemes eszközét nyerhetjük a Berne megalapozta tranzakcióanalízis megismerésével és használatával.

JUHÁSZ ERZSÉBET

ERIC BERNE

ELŐSZÓ

Ezt a könyvet elsősorban a Tranzakcionális elemzés a pszichoterápiában című könyvem{16} folytatásának szántam, de úgy írtam meg, hogy attól függetlenül is olvasható és érthető legyen. A játszmák elemzéséhez és világos megértéséhez szükséges elméletet az I. rész összegzi. A II. rész az egyes játszmák leírását tartalmazza. A III. rész új klinikai és elméleti anyagot foglal magában, amely – a régit kiegészítve – lehetővé teszi, hogy némileg megértsük, mit jelent a játszmáktól való mentesség. Azok számára, akik alaposabb ismeretekre kívánnak szert tenni, a korábbi kötet elolvasását javaslom. A mindkét könyvet tanulmányozó olvasók észre fogják venni, hogy az elmélet alakulásán túl a jelen kötetben kisebb terminológiai és nézőpontbeli változtatások találhatók, melyek a problémák továbbgondolásán és új klinikai anyagon alapulnak.

E könyv szükségességét jelezte, hogy a tanítványok és az előadások hallgatósága a tranzakcionális elemzés elveinek bemutatásakor példaként röviden említett játszmák listáját vagy bővebb kifejtését igényelte. Köszönet illeti ezeket a tanítványokat és a hallgatóságot általában, különösen pedig azokat a pácienseket, akik új játszmákat mutattak meg, tártak fel vagy neveztek el; a legnagyobb köszönet Miss Barbara Rosenfeldet illeti a meghallgatás művészetéről és jelentőségéről adott sok-sok gondolatáért; valamint, másokkal együtt Mr. Melvin Boyce-t, Mr. Joseph Concannont, dr. Franklin Ernstet, dr. Kenneth Evertst, dr. Gordon Grittert, Mrs. Frances Matsont és dr. Ray Pointdextert számos játszma önálló feltárásáért és tapasztalati megerősítéséért.

Két okból is külön említést érdemel Mr. Claude Steiner, aki korábban a San Franciscó-i Szociálpszichiátriai Szeminárium kutatási vezetője volt, jelenleg pedig a Michigani Egyetem Pszichológia Tanszékén dolgozik. Ő vezette az első kísérleteket, amelyek az itt tárgyalt kérdések közül sokat igazoltak, s e kísérletek eredményeként segítségemre volt az autonómia és az intimitás természetének tisztázásában. Köszönet illeti továbbá Miss Viola Littet, a szemináriumok gazdasági titkárát és Mrs. Mary N. Williamst, titkárnőmet, nem szűnő segítségükért, valamint Anne Garrettet a kézirat átolvasásában való közreműködéséért.

A tömörség kedvéért a játszmákat többnyire a férfi szempontjából írom le, hacsak nem kifejezetten női játszmák. Ha a nő szerepe jelentősen eltér a férfiétól, akkor azzal külön foglalkozom. A szókincs és a nézőpont megválasztásánál elsősorban a gyakorló klinikust vettem figyelembe, de más szakmák képviselői is érdekesnek és hasznosnak találhatják a könyvet.

A tranzakcionális játszmaelemzést világosan meg kell különböztetnünk gyorsan fejlődő testvérétől, a matematikai játszmaelemzéstől, noha a szövegben használt némelyik szakkifejezés – például a „nyereség” – ma már eléggé matematikai. A játszmák matematikai elméletét R. D. Luce és H. Raiffa Játszmák és döntések című könyve{17} tekinti át részletesen.

Carmel, California, 1962. május

BEVEZETÉS

1. A TÁRSAS ÉRINTKEZÉS

A társas érintkezésnek az az elmélete, amelyet részletesebben Tranzakcionális elemzés a pszichoterápiában című könyvemben{18} fejtettem ki, röviden a következőkben összegezhető:

Spitz arra a következtetésre jutott,{19} hogy ha kisgyermekekkel hosszabb időn át nem foglalkoznak, megkezdődik leromlásuk visszafordíthatatlan folyamata, és állapotukhoz könnyűszerrel társulhat valamilyen betegség is. Gyakorlatilag ez annyit jelent, hogy az érzelmi nélkülözés – ő így nevezi – végzetes kimenetelű lehet. Ezek a megfigyelések vezetnek el az ingeréhség fogalmához, és arra utalnak, hogy az ingerek legkedvezőbb formáit a fizikai intimitás nyújtja. Mindennapi tapasztalataink alapján nem nehéz elfogadnunk ezt a következtetést.

Hasonló természetű jelenség figyelhető meg olyan felnőtteknél, akik az ingerektől való megfosztottság állapotába kerülnek. Kísérletek bizonyítják, hogy az ingerszegény környezet múló pszichózist vagy legalábbis átmeneti lelki zavarokat válthat ki. A múltban a társaktól és ingerektől való megfosztottság hasonló állapotba juttatta a hosszú ideig magánzárkában tartott embereket is. Csakugyan, a magánzárkától még azok a rabok is rettegnek, akik hozzáedződtek a fizikai brutalitásokhoz;{20}, {21} ezzel a hírhedt eljárással az elítéltek politikailag hajlíthatókká tehetők. (És megfordítva: a hajlíthatóság elleni legjobb ismert fegyver a közösség.){22}

Ha biológiai oldaláról nézzük: az érzelem- és ingerhiány könnyen maga után von vagy elősegít szervi elváltozásokat. Ha az agytörzs retikuláris aktiválórendszerét{23} nem éri elegendő inger, akkor az idegsejtekben – legalábbis közvetve – elsorvadási folyamat indulhat meg. Előfordulhat, hogy ez a folyamat a rosszul tápláltság másodlagos hatása, de a hiányos táplálkozás maga is lehet az apátia terméke. Ez történik az elgyengülésben szenvedő csecsemőkkel is. Érzelem- és ingerhiány, apátia, elsorvadási folyamat és halál így tehát valóságos biológiai láncolattá fűződhet. Ebben az értelemben az ingeréhségnek ugyanaz a szerepe az emberi szervezet fennmaradásában, mint a táplálékéhségnek.

Valóban így van; az ingeréhség több vonatkozásban – nemcsak biológiailag, hanem pszichológiailag és kapcsolatilag is – párhuzamba állítható a táplálékéhséggel. Hiányos táplálkozás, jóllakottság, ínyencség, torkosság, különc étkezési szokások, aszkézis, konyhaművészet és jó koszt csupa olyan fogalom, amelyet a táplálkozás területéről könnyűszerrel átvihetünk az érzékelés területére. A túltápláltságnak a túlingerlés a megfelelője. Normális körülmények között, amikor bőséges az ellátás és nagy a választék, a választást erősen befolyásolja az egyéni ízlés. Lehetséges, hogy az idegenkedés vagy vonzódás többé-kevésbé alkatilag meghatározott, problémánk szempontjából azonban ennek most nincs jelentősége.

A szociálpszichiátert az izgatja, mi történik a kisgyermekkel az után, hogy a természetes fejlődési folyamat során leválik anyjáról. Az eddig elmondottakat „köznyelvi kifejezéssel”{24} valahogy így összegezhetjük: „Ha nem simogatják a gerincagyadat, kiszikkad.” Amikor lezárul az anyához fűződő intim kapcsolat időszaka, az ember élete végéig dilemma elé kerül, melyben sorsa és életben maradása a tét. A csecsemőszintű fizikai intimitás fennmaradásának társadalmi, pszichológiai és biológiai erők állják útját; ugyanakkor soha nem adjuk fel törekvésünket annak elérésére. Az esetek többségében kompromisszum születik. Az ember megtanulja, hogyan érje be rejtettebb, sőt akár jelképes gondozási formákkal is, egészen addig, hogy olykor már az elismerés apró jele is elegendő a számára; ám ugyanakkor szemernyit sem csökken a fizikai kapcsolat iránti eredeti szükséglete.

A kompromisszum folyamatát különböző kifejezésekkel jelölhetjük, például a „szublimáció” szóval, de bárminek nevezzük is, az eredmény azonos: a gyermeki ingeréhség részlegesen átalakul valamivé, amit elismeréséhségnek nevezhetünk. Minél bonyolultabbá válik a kompromisszum, annál egyénibb lesz az illető elismerési vágya; ezek a megkülönböztető jegyek teszik változatossá a társas érintkezést, és határozzák meg az egyén sorsát. Egy filmszínésznek esetleg heti száz simogató érintés{25} is szükséges lehet hódolóinak névtelen és alaktalan tömegétől ahhoz, hogy a gerincagya ki ne szikkadjon. Egy tudós ezzel szemben akkor is megőrizheti fizikai és lelki egészségét, ha valamely nagyra becsült mester évente akár csak egy elismerő „érintésben” részesíti.

Az érintést („sztrókolást”) az intim fizikai kapcsolat általános fogalmaként használjuk; a gyakorlatban ez különféle formákat ölthet. Vannak, akik valóban megsimogatják a gyermeket; egyesek átölelik vagy barátságosan megpaskolják, mások játékosan megcsipdesik vagy megfricskázzák. Mindezeknek megvan a megfelelőjük a beszélgetésben is. Akár meg is jósolhatnánk, hogyan gondoz valaki egy kisbabát, ha halljuk beszélni. Az érintés fogalmát, jelentésbővítéssel, minden olyan aktus jelölésére alkalmazhatjuk, amely a másik ember jelenlétét nyugtázza. Így tehát az érintés (sztrók) szót a társas cselekvés alapvető egységeként használhatjuk. Az érintések cseréje tranzakció, ez pedig a társas érintkezés egysége.

A játszmák elméletét illetően a következő elv kristályosodik ki: bármilyen legyen is a társas érintkezés, biológiailag mindenképpen előnyösebb, mint ha semmilyen érintkezés nincs. Ezt a tételt S. Levine{26} néhány jelentős patkánykísérlete is igazolta: a gondozás nemcsak a fizikai, az agyi és az érzelmi fejlődést, hanem az agy biokémiáját is kedvezően befolyásolta, sőt fokozta a leukémiával szembeni ellenálló képességet. Igen sokatmondó tény, hogy a gyengéd gondozás és a fájdalmas áramütés egyforma hatékonysággal szolgálta az állatok egészségét.

E bizonyítékok tudatában fokozott önbizalommal vághatunk neki a következő résznek.

2. AZ IDŐ STRUKTURÁLÁSA

Elfogadtuk, hogy a kisgyermeknél a gondozás, a felnőttnél annak jelképes megfelelője, az elismerés, értéket képvisel az életben maradás szempontjából. Kérdés, mi következik ezután. Egyszerűn szólva: mit tehetnek az emberek, miután kölcsönösen üdvözölték egymást, függetlenül attól, hogy egyszavas, laza köszöntés volt ez, vagy pedig többórás keleti rituálé? Az ingeréhség és az elismeréséhség után a struktúraéhség következik. A serdülők örök problémája: „És aztán mit mondjak neki?” De nemcsak a serdülő, hanem sok felnőtt is úgy érzi, nincs kényelmetlenebb dolog, mint az érintkezésben támadt folytonossági hiány, a néma, strukturálatlan időtartam, amikor egyik jelenlevő sem tud értelmesebbet kiizzadni, mint hogy: „Ugye ma milyen függőlegesek a falak?” Az ember örök problémája, hogyan strukturálja az ébrenlét óráit. Ebben az egzisztenciális értelemben minden társas létezésnek az a funkciója, hogy kölcsönösen segítsük egymást ebben a vállalkozásban.

Az idő strukturálásának műveleti oldalát programozásnak nevezhetjük. Három vonatkozása van: tárgyi, kapcsolati és egyéni. Az időstrukturálás legegyszerűbb, legkényelmesebb és leghasznosabb módja valamilyen vállalkozás, melynek az a rendeltetése, hogy megbirkózzon a tárgyi világgal: ez pedig a munka. Az ilyen vállalkozást szaknyelven tevékenységnek nevezik; a „munka” kifejezés azért nem megfelelő, mert a szociálpszichiátria általános elmélete a társas érintkezést is a munka egyik formájának tekinti.

Az ember birkózik a külső valósággal, viszontagságok érik – ez a forrása az anyagi programozásnak. Bennünket ez itt csak annyiban érdekel, amennyiben ezek a tevékenységek az érintésekhez, az elismeréshez és a társas érintkezés egyéb, bonyolultabb formáihoz szolgálnak hátterül. Az anyagi/tárgyi programozás elsődlegesen nem kapcsolati probléma; alapja lényegében az adatfeldolgozás. Amikor egy csapat hajót épít, mérések, valószínűség-számítások hosszú sorára támaszkodik, és bárminemű társas érintkezést ennek rendel alá, mert csak így haladhat előre a hajó építése.

A társas vagy kapcsolati{27} programozás hagyományos, rituális vagy félrituális érintkezéseket eredményez. Fő kritériuma a helyi elfogadhatóság. A köznyelv ezt nevezi „jó modornak”. A szülők a világ minden táján megtanítják utódaikat viselkedni: mik a helyes üdvözlési, étkezési, ürítési, udvarlási és gyászrituálék, vagy hogy hogyan beszélgessenek valamilyen témáról a megfelelő tompításokkal és erősítésekkel. A tompítás és erősítés nem egyéb, mint tapintat és diplomáciai érzék; bizonyos ügyeskedések egyetemesek, mások helyi jellegűek. Helyi, ősi hagyomány bátorítja vagy tiltja, lehet-e böfögni az étkezésnél, lehet-e érdeklődést tanúsítani más felesége iránt. E két sajátságos tranzakció között például fordított kölcsönösségi viszony figyelhető meg: rendszerint nem tanácsos az asszonynép után érdeklődni ott, ahol az emberek böfögnek étkezés után; olyan helyeken viszont, ahol lehet az asszonynép után érdeklődni, ott nem tanácsos étkezéskor böfögni. Rendszerint formális rituálék előzik meg a félrituális, alkalmi beszélgetéseket; az utóbbiakat megkülönböztetésül időtöltéseknek nevezzük.

Miközben két ember közelebbről megismeri egymást, egyre több és több egyéni programozás csúszik be, és „incidensek” adódnak. Felületesen nézve véletlennek is tűnhetnek – az érintett felek talán annak is minősítik őket. A gondos vizsgálat azonban felfedi, hogy az incidensek bizonyos mintákat követnek; csoportosíthatók és osztályozhatók, lépésrendjüket pedig kimondatlan szabályok irányítják. Az előírások mindaddig rejtettek maradnak, amíg a barátságok vagy ellenségeskedések úgy haladnak, mint ha a kártyaszabályok kézikönyvét követnék, de nyomban előtűnnek, mihelyt valaki rendhagyó lépésre vetemedik – ekkor elhangzik a jelképes, szóbeli vagy jogi „Szabálytalanság!” felkiáltás. Az ilyen sorozatokat, amelyek az időtöltésektől eltérően inkább egyéni, mint társadalmi programozásúak – játszmáknak nevezzük. A családi élet és a házasélet, akárcsak a szervezeti élet különböző fajtái, éveken át ugyanannak a játszmának a változataira épülhetnek.

Amikor azt állítjuk, hogy társadalmi tevékenységeink során javarészt játszmákat játszunk, ez nem jelenti szükségképpen azt, hogy főként csak „szórakozunk” vagy hogy játékosi mivoltunk ne volna nagyon is komoly. Ellenkezőleg: a futball és a többi atlétikai „játszma” néha legkevésbé sem szórakozás, a játékosok olykor roppant ádázak; az ilyen játszmák, akárcsak a szerencsejátékok és a „játék” egyéb formái, alkalmanként rendkívül komolyak, sőt akár végzetesek is lehetnek. Másfelől egyes szerzők – mint például Huizinga{28} – olyan súlyos dolgokat is a „játékhoz” sorolnak, mint a kannibálok ünnepi lakomái. Ne tekintsük tehát felelőtlenségnek, tréfálkozásnak vagy barbárságnak, ha tragikus magatartásformákban is – mint az öngyilkosságban, az alkoholizmusban, a kábítószer-élvezetben, a bűnözésben vagy a szkizofréniában – „játszmák lejátszását” látjuk. Az emberi játék legfőbb jellegzetessége nem az, hogy a benne megnyilatkozó érzelmek csak szimuláltak lennének, hanem hogy szabályozottak. Ez olyankor látszik világosan, ha valamilyen érthetetlen indulatkitörésre megtorlás a válasz. A játék lehet zordon, sőt végzetesen komoly, de a társas szankciók csak akkor súlyosak, ha valaki vétett a szabályok ellen.

Az időtöltések és játszmák a valódi átélt intimitás helyettesítői. Ezért inkább csak előzetes elköteleződésnek, semmint közösségvállalásnak tekinthetjük őket; és ezért jellemezhetők markáns játékformákként. Az intimitás akkor kezdődik, amikor az egyéni (rendszerint ösztönös) programozás intenzívebbé válik, s mind a kapcsolati szabályozás, mind a rejtett korlátozások és indítékok kezdenek veszíteni erejükből. Az intimitás az egyetlen tökéletesen kielégítő válasz az ingeréhségre, az elismeréséhségre és a struktúraéhségre. Prototípusa a szerelmi egyesülés.

Az élet fennmaradása szempontjából a struktúraéhség ugyanolyan fontos, mint az ingeréhség. Az ingeréhség és az elismeréséhség egyaránt szükségletet fejez ki: el akarjuk kerülni, hogy érzékszerveink és érzelmeink a nélkülözés állapotába jussanak, mivel ez biológiai leromláshoz vezet. A struktúraéhség az unalom elkerülésének szükségletét fejezi ki. Kierkegaard{29} rámutatott, milyen bajok származnak a strukturálatlan időből. A hosszú ideig tartó unalom az érzelmi nélkülözés szinonimája, és ugyanazokkal a következményekkel járhat.

A magányos egyén kétféle módon strukturálhatja az időt: tevékenységgel és fantáziával. Maradhat valaki magányos mások jelenlétében is, ezt minden pedagógus tudja. Ha valaki egy-két vagy több tagból álló csoport tagja, többféle lehetősége nyílik az idő strukturálására. Összetettségük sorrendjében ezek a következők: 1. rituálék, 2. időtöltések, 3. játszmák, 4. intimitás és 5. tevékenység (aktivitás) – ez utóbbi mintául szolgálhat a másik négy bármelyikéhez is. A csoport mindegyik tagjának az a célja, hogy a többiekkel lebonyolított tranzakciókból a lehető legtöbb kielégüléshez jusson. Minél nyitottabb a személyiség, annál több kielégüléshez juthat. A társas műveletek zöme automatikus programozású. Mivel az így nyert „kielégülések” némelyikét – például az önpusztító jellegűeket – nehéz a „kielégülés” szó szokásos értelmében elfogadni, célszerűbb olyan, semlegesebb kifejezéssel illetni őket, mint amilyen a „nyereség” vagy az „előny”.

A társas érintkezésből származó előnyök a testi és a lelki egyensúllyal függnek össze. A következő tényezőkre vonatkoznak: 1. a feszültség csökkentése, 2. ártalmas helyzetek elkerülése, 3. az érintés megszerzése és 4. a fennálló egyensúly fenntartása. Fiziológusok, pszichológusok és pszichoanalitikusok behatóan vizsgálták és megvitatták ezeket a tényezőket. A szociálpszichiátria nyelvére lefordítva a következőképpen jelölhetjük őket: 1. elsődleges belső nyereségek, 2. elsődleges külső nyereségek, 3. másodlagos nyereségek és 4. egzisztenciális (sorskönyvi{30}) nyereségek. Az első három megfelel annak, amit Freud „betegségelőnyként” írt le, és pedig: a belső paranózikus nyereség, a külső paranózikus nyereség és az epinózikus nyereség.{31} A tapasztalat megmutatta, hogy a társas tranzakciókat sokkal hasznosabb és tanulságosabb az általuk nyújtott nyereségek szempontjából vizsgálni, semmint védekező műveletként kezelni. Először is, a legjobb védekezés az, ha valaki egyáltalán nem bonyolódik tranzakciókba; másodszor, a „védekezések” fogalma csupán az előnyök/nyereségek első két osztályának egy részét fedi, a maradék, a harmadik és a negyedik osztállyal együtt, ebből a szempontból elsikkad.

A társas érintkezés legjutalmazóbb formái – akár beágyazódnak valamilyen tevékenységi sémába, akár nem – a játszmák és az intimitás. A hosszú ideig tartó intimitás ritka, és akkor is főként zártan magánjellegű; a lényeges társadalmi érintkezés nagy általánosságban játszmaformát ölt, és bennünket most elsősorban ez a téma érdekel. Az időstrukturálás kérdéséhez további adalékokkal szolgál a szerző csoportdinamikáról írott könyve.{32}

ELSŐ RÉSZ

JÁTSZMAELEMZÉS

1.

STRUKTURÁLIS ELEMZÉS

A spontán társas tevékenységet legjobban a pszichoterápiás csoportok bizonyos fajtáiban figyelhetjük meg. Kitűnik, hogy az emberek időről időre figyelemre méltó módon változtatnak magatartásukon, nézőpontjukon, hangjukon, szókincsükön és egyéb viselkedési sajátosságaikon. A viselkedésbeli változásokat gyakran kísérik érzelmi eltolódások. Úgy látszik, a viselkedésminták bizonyos készlete minden emberben egy bizonyos lelkiállapot megfelelője, míg egy másik készlet egy másfajta pszichikus attitűdhöz tartozik; s a kettő gyakran ellentétes. Ezek a változások és eltérések vezettek el az énállapotok fogalmához.

Szaknyelven az énállapot fenomenológiailag érzések összefüggő rendszereként, működési vonatkozásban pedig összefüggő magatartásminták készleteként írható le. Gyakorlatibb formában: az érzések rendszere, amelyet megfelelő magatartásminták együttese kísér. Az ilyen énállapotok bizonyos, korlátozott választéka mindenkinek rendelkezésére áll; ezek nem szerepek, hanem lélektani realitások. A választékot a következő kategóriákba csoportosíthatjuk: 1. a szülőkére hasonlító énállapotok, 2. autonóm módon, a valóság tárgyilagos értékelésére irányuló énállapotok és 3. archaikus maradványokat képviselő, korai gyermekkorban rögzült, de még mindig aktív énállapotok. Szaknyelven exteropszichikus, neopszichikus és archeopszichikus énállapotoknak nevezzük őket. Hétköznapi nyelven Szülői, Felnőtt és Gyermeki énállapotnak is hívhatjuk; a túl elméleti okfejtéstől eltekintve ezek az egyszerű kifejezések mindig jól használhatók.

Kiindulópontunk tehát a következő: egy-egy emberi közösség minden egyes tagjában, minden pillanatban Szülői, Felnőtt vagy Gyermeki énállapotok jutnak kifejezésre; bárki képes átváltani az egyik énállapotból a másikba, még ha nem is egyforma könnyedséggel. Ezek a megfigyelések bizonyos diagnosztikus megállapításokhoz vezetnek. „Ez most a Szülőid” annyit jelent: „Most ugyanabban a lelkiállapotban vagy, mint valamelyik szülőd (vagy szülőpótlékod) szokott lenni; úgy reagálsz, ahogyan ő reagálna; ugyanolyan kedélyállapotban, ugyanazokkal a gesztusokkal, szókészlettel, érzésekkel stb.” „Ez most a Felnőtt-éned” annyit jelent: „Most éppen autonóm módon, tárgyilagosan értékelted a helyzetet, és előítélet-mentesen fejezted ki a gondolataidat, a benned felmerült problémákat és következtetéseket.” „Ez most a Gyermeki” annyit jelent: „Reagálásod módja és mozgatója ugyanaz, mint kisfiú vagy kislány korodban lehetett.”

Mindez a következőket foglalja magában:

1. Mindenkinek voltak szülei (vagy szülőpótlékai), és így mindenki magában hordozza az énállapotok olyan készletét, amely újratermeli a szülők énállapotait (úgy, ahogyan az illető érzékelte őket); ezek a Szülői énállapotok bizonyos körülmények között aktivizálódhatnak (exteropszichikus működés). Köznyelven: „Mindenkiben lakozik egy Szülői (-én).”

2. Mindenki (beleértve a gyerekeket, az értelmi fogyatékosokat és a szkizofréneket is) képes objektív adatfeldolgozásra, ha a megfelelő énállapot működésbe hozható (neopszichikus működés). Köznyelven: „Mindenkiben lakozik egy Felnőtt (-én).”

3. Mindenki volt egyszer fiatalabb, mint az adott pillanatban, és magában hordoz olyan, a korábbi éveiben rögzült maradványokat, amelyek bizonyos körülmények között aktiválódhatnak (archeopszichikus működés). Köznyelven: „Mindenki hordoz magában egy kisfiút vagy kislányt.”

Ezen a ponton most már célszerű az 1/a-val jelzett ábra felvázolása; strukturális diagramnak nevezzük. Nézőpontunkból ez az egyén teljes személyiségének ábrája. Magában foglalja a személyiség Szülői, Felnőtt és Gyermeki énállapotát. Ezek gondosan el vannak különítve egymástól, mert erősen különböznek, és mert gyakran ellentétbe kerülnek egymással. A tapasztalatlan szemlélő első pillanatban nem látja világosan a különbségeket, de rövid idő alatt frappánssá és érdekessé válnak bárki számára, aki veszi a fáradságot, hogy megtanulja a strukturális diagnózist. A továbbiakban a valóságos személyeket kisbetűvel szülőknek, felnőtteknek és gyermekeknek nevezzük; a nagybetűs Szülőit, Felnőttet és Gyermekit a szóban forgó énállapot megjelölésére tartjuk fenn{33}. Az 1/b ábra a strukturális diagram az előző kép leegyszerűsített formáját mutatja.

Mielőtt befejeznénk a strukturális elemzés témáját, meg kell említenünk bizonyos problémákat.

1. A „gyerekes” szót a strukturális elemzésben sohasem használjuk, mivel olyan mellékzöngéi vannak, mint a nemkívánatosság, valami, amit le kell állítani, amitől meg kell szabadulni. Az archaikus énállapot leírásához a „gyermeki” kifejezést használjuk, tekintve, hogy ez inkább biológiai jellegű és előítélet-mentesebb. Valójában a Gyermeki én több vonatkozásban is a személyiség legértékesebb része: ugyanazt ajándékozhatja az illető életének, amivel egy valóságos gyerek gazdagíthatja a család életét: báj, öröm és alkotókészség forrása. Ha az egyénben lakozó Gyermeki zavart és nem egészséges, akkor a következmények kellemetlenek lehetnek, de ebben az esetben sem lehet figyelmen kívül hagyni.

2. Hasonlóképpen áll a dolog az „érett” és „éretlen” szavakkal. A mi rendszereinkben nem létezik „éretlen személy”. Csupán olyan emberek vannak, akikben a Gyermeki nem helyénvaló vagy improduktív módon kerekedik felül, de ezeknek az embereknek is van teljes, jól strukturált Felnőttjük: mindössze fel kell fedni és aktivizálni. Megfordítva: az úgynevezett „érett emberek” azok, akik az idő java részében képesek a Felnőttet ellenőrzésük alatt tartani, de alkalomadtán a bennük levő Gyermeki, mint mindenki másban, akár felül is kerekedhet – nemegyszer meghökkentő eredménnyel.

3. Megemlítendő, hogy a Szülői kétféleképpen, közvetlen és közvetett formában nyilvánul meg. Az egyik: aktív énállapot; a másik: hatás. A közvetlen, aktív formában az illető úgy válaszol, ahogyan tulajdon apja (vagy anyja) ténylegesen válaszolt. („Tégy úgy, ahogyan én.”) A közvetett hatás esetében az illető úgy válaszol, ahogyan elvárták tőle. („Ne azt tedd, amit én teszek, azt tedd, amit mondok.”) Az első esetben olyan lesz, mint ők, a másodikban alkalmazkodik a kívánalmaikhoz.

4. A Gyermeki is két formában nyilvánul meg: az alkalmazkodó Gyermeki; és a természetes Gyermeki. Az alkalmazkodó Gyermeki Szülői befolyásra módosítja viselkedését. Úgy viselkedik, ahogyan apja (vagy anyja) kívánta, például engedékenyen vagy koraéretten, de alkalmazkodhat visszahúzódva vagy nyafogva is. Ilyenkor a Szülői hatás az ok, az alkalmazkodó Gyermeki pedig az okozat. A természetes Gyermeki spontán kifejeződése például lázadás vagy alkotás. A strukturális elemzés érvényességét jól igazolja az alkoholizmus vizsgálata. A részegség először rendszerint a Szülőit fosztja meg erejétől; az alkalmazkodó Gyermeki felszabadul a Szülői hatása alól, és ezáltal természetes Gyermekivé válik.

A személyiségstruktúra vonatkozásában csak ritkán van szükség ennél többre egy eredményes játszmaelemzéshez.

Az énállapotok normális fiziológiai jelenségek. A lelki élet szerve és szervezője az emberi agy; termékei énállapotok formájában szerveződnek és raktározódnak el. Penfield és társainak kutatómunkája{34}, {35} már néhány konkrét bizonyítékkal is alátámasztotta ezt a megállapítást. Az emberben különböző szinteken másfajta csoportosító rendszerek is működnek – mint például az adatszerű emlékezet – de a tapasztalás természetes formáját a változó lelkiállapotokban kell látnunk. Valamennyi énállapot nagyon fontos az emberi szervezet életműködése szempontjából.