Frank Gardner

Krízis

részlet

Budapest, 2022

A fordítás alapjául szolgáló mű:
Frank Gardner: Crisis

Copyright © Frank Gardner 2016
All rights reserved.

Hungarian translation © Gömöri Péter, 2022
© Next21 Kiadó, 2022

ISBN 978 615 819 159 3

borítófotó © istock by Getty Images

Next21 Kiadó Kft., Budapest
Felelős kiadó Bárdos András és Rényi Ádám

Kiadványfelelős Kovács-Rényi Anna
Szerkesztette Darvasi Ferenc
Borítóterv Tabák Miklós
Szakmai lektorálás Almási Péter
Előkészítés Takács Andrea
Korrektúra Spirk Ildikó

Elektronikus változat Ambrose Montanus

Előszó

Mindenhol pillangók. Ragyogó napfény és pillangók. Ez az emlék jutott az eszébe. A trópusi őserdő fényfoltjai, a fák lombkoronáiban magasan fent megbúvó madarak vijjogása… meg a tengernyi pillangó. Némelyik hatalmas, akkora, mint egy felnőtt férfi tenyere, ahogy smaragdkék szárnyán meg-megcsillan a beeső napsugár. Csupa mámorítóan ágról ágra rebbenő, hívogató lepke. Mintha azt üzennék, kövess minket, és te is biztonságos helyre találsz.

Aznap reggel az olajtársaság vezetői és családtagjaik konvojban haladó autóikban vidáman énekelve a szokásos éves vállalati piknik helyszíne felé tartottak. Tavaly a tengerparton rendezték a bulit egyikük birtokán, nem messze Cartagenától, idén egy countryklubot választottak erre a célra, amelytől néhány méterre már a dzsungel kezdődött. A bágyatagon lecsüngő indák árnyékában felállított kecskelábú faasztalok valósággal roskadoztak a sokféle finomságtól; a felnőtteknek baseballmeccset szerveztek, a gyerekeknek egy rögtönzött erdei akadálypályát állítottak fel. Az éppen tízéves Luke Carlton mégis halálra unta magát. A kíváncsi és kalandvágyó gyerek figyelmét nem kötötték le a játékok. Morcosan és kedvetlenül nézte, ahogy a vezérigazgató felállt egy felfordított faládára. Amerikai volt, rengő tokájú nagydarab férfi, igazi társasági ember, aki szinte állandóan öblös nevetésével fűszerezte a mondanivalóját, s most egy rikító, világoszöld pólót viselt, ami alól ki-kibuggyant tekintélyes sörhasa. Akadozva, pocsék kiejtéssel fogott bele spanyol nyelvű köszöntőjébe. Luke arra gondolt, ennél ő és az osztálytársai is százszor jobban tudnak spanyolul.

Luke megvárta az alkalmas pillanatot. Amikor senki sem nézett oda, bevetette magát a rengetegbe, és a pillangók nyomába eredt. Minden lépés után várta, hogy valaki a nevét kiáltsa, vagy a nyomába eredjen, hogy aztán visszavigye a tisztásra, ahol majd a szülei leszidják a fegyelmezetlenségéért. De senki sem jött utána. Az ösvény balra kanyarodott, és ő követte, aztán egy elágazás következett, ott jobbra fordult. Most is pillangók repdestek mindenfelé, fátyolfinom szárnyukat felül kecsesen összezárták, amikor leszálltak egy-egy virágra. Tudta, hogy ezek az ő barátai, hiszen mi másért mutatnák neki az utat. Többször megtorpant és nyitott tenyérrel fölnyújtotta a kezét, hogy a pillangók kedvükre leszállhassanak rá. Önkéntelenül elmosolyodott, amikor egyikük az orra hegyén landolt, egy másik pedig a szőke haján, amit a mamája aznap reggel mosott meg.

Talán lassan jobb lenne visszaindulni, gondolta a kisfiú, megfordult és elindult az ösvényen az ellenkező irányba. De útját váratlanul elzárta egy vaskos, kidőlt fa. Erre valahogy nem emlékezett. A lába előtt vörösesbarna hangyák hada vonult keresztbe az ösvényen.

A csapás nemsokára végképp elfogyott, és amikor Luke lepillantott csupasz lábszárára, látta, hogy egy pióca tapad rá. Feketén csillogott, mint egy miniatűr öntözőcső, az ő véréből lakmározott. Megpróbálta lepöckölni onnan, de a vérszívó erősen rátapadt a bőrére. Luke megvonta a vállát. Fel sem merült benne, hogy eltévedt, csak az járt a fejében, hogy majd jól kikap a szüleitől, amikor visszaér.

Akkor hirtelen észrevette, hogy nincs egyedül. Három némán figyelő alak vette körül. Luke még a legvadabb álmaiban sem látott soha hozzájuk hasonló figurákat. Élénkvörösre volt festve az arcuk, a fejük kopaszra borotválva, és mindegyikük alsó ajkában valami fekete tárgy virított. Indákból font nyakláncaikra állati fogak voltak felfűzve. Vagy inkább csontok azok a fura fehér valamik? Nem tudta eldönteni. Mindhárom alak alacsony volt, és inas, nem volt rajtuk semmi ruha, csak a mocskos ágyékkötőjük. Ketten közülük hosszú, hajlított ívű íjat tartottak a kezükben; a harmadik egy fúvócsövet szorongatott. Fura, reszelős hangokat adó, kattogó nyelven beszéltek, ami még csak nem is emlékeztette az iskolában tanult spanyolra. Az egyikük lassan közelebb lépett, tétován kinyújtotta felé a kezét. Csak nem akarják lelőni? Luke lába a földbe gyökerezett, és az járt a fejében, vajon milyen érzés lehet, ha az ember testébe fúródik egy nyílvessző. Lassú halált okoz, vagy azonnal végez az emberrel? Fáj-e? És utána… mi lesz, megeszik? De most világos jelet adtak neki – mutatták, hogy kövesse őket.

Hosszú órákig gyalogoltak. Azok hárman torokhangú morgással és csettintésekkel noszogatták az úton, és időnként enyhén sós vízzel kínálták az övükön fityegő kulacsaikból. Végre az indák között feltűnt egy tisztás, rajta vagy tucatnyi szalmatetős kunyhóval, amelyek előtt füstölgő tüzek égtek, mezítlábas lurkók szaladgáltak, és az egyik szélén egy rég kimúlt majom teteme hevert. Luke-nak elállt a lélegzete. A kunyhók között ott állt apja vállalatának az egyik dzsipje, oldalán a jól ismert barna-sárga céges logóval. Luke odarohant, és feltépte a terepjáró ajtaját.

– Apu!

De a vezetőülésben egy ismeretlen nő ült, a szeme vörös volt a sírástól.

– Mi chico – szólította meg szomorúan a kisfiút, és kitárta felé a karját.

De Luke egy tapodtat sem mozdult.

– Hol van a papám meg a mamám? – követelte. – Mondja meg, hogy hova mentek!

– Anyád és édesapád… Tudod, borzasztó baleset érte őket az úton, kisfiam. Egész nap téged kerestek, és amikor hírét vették, hogy itt vagy, azonnal ideindultak. És nagyon siettek, hogy minél előbb ideérjenek. Csak az járt a fejükben, hogy mikor ölelhetnek megint magukhoz, és nem látták azt a közeledő teherautót. Ó, Luke, mindannyian borzasztóan le vagyunk sújtva.

Egy pillangó libegett a kisfiú arca előtt. Luke elkergette.

– Hazudik! – kiáltotta. – Mondja meg, hogy hol vannak. Azonnal látni akarom őket! – De a nő csak szomorúan csóválta a fejét, és ismét könnybe lábadt a szeme, pedig a kisfiú nem is sírt.

– Nincsenek többé, Luke. Sajnálom, de örökre elmentek. Most már odafent vannak a mennyországban. Isten majd rád is vigyáz.

Első fejezet

Először csak a csápok jelentek meg. Barna, tapogatódzó, reszketeg antennák. Aztán feltűnt a fényes, páncélozott test is, és lassan kiemelkedett a lefolyó fémrácsai közül. Jeremy Benton undorodva nézte, ahogy az első éjszakai csótány óvatosan előmászott a szállodai szoba mosdójának a lefolyójából. Igazi nyomortanya volt ez a szállás, alig várta már, hogy végre továbbálljon. Benton negyvenhét éves volt, a haja már ritkult, a házára felvett kölcsön törlesztésének a terhei viszont továbbra is a vállára nehezedtek. Egyedül ült itt ebben a kolumbiai szállodaszobában, és a helyett, hogy a bankszámlája állapotán bosszankodott volna, megpróbált inkább az előtte álló feladatra összpontosítani, miközben a tarkójáról csöpögő verejtéke, mit sem törődve a feje fölött lusta köröket leíró, ócska ventilátor hiábavaló igyekezetével, ronggyá áztatta az inge gallérját.

A csótány közben felbátorodott; most már szabadon, élelem után kutatva grasszált a mosdó koszfoltos porcelánján. Hirtelen indulattól fűtve Benton felpattant az ágyról, és egy összetekert magazinnal lesújtott rá.

– Megvagy, te rohadék! – De nem találta el, a rovar pedig hanyatt-homlok visszaiszkolt a lefolyóba. Benton leroskadt az ágyra, már ettől a kis erőfeszítéstől is zihálva szedte a levegőt. Az órájára pillantott. Ideje indulnia. Benyúlt a zubbonya alá, és megérintette a kilenc milliméteres automata Browning hűvös acéltestét. Éppenséggel nem ilyen fegyvert kért tőlük – ezt a pisztolyt még az ő születése előtt rendszeresítették –, de a nagykövetség fegyvertárából ezt tudták előteremteni ilyen rövid idő alatt. Még a pisztolyhoz tartozó tizenhárom töltény átvételét is külön aláíratták vele. Az idén elég sokat járt ki a lőtérre – ha az ember meg akarta tartani a fegyverviselési engedélyét a szolgálatnál, akkor muszáj is volt –, de a lelke mélyén azt remélte, hogy nem lesz rá igazán szükség. Tisztában volt vele, hogy ő nem az a fenegyerektípus. Egy őszinte pillanatában még azt is bevallotta magának, hogy ezúttal úgy be van szarva, ahogy még soha.

Jeremy Bentonnak a ma esti munkához felajánlották a szokásos „biztonsági csomagot”, néhány – nem túl meggyőzően civil járókelőnek álcázott – SAS1-kommandós kíséretét. El kellett döntenie, hogy mi a fontosabb: a személyes biztonsága vagy az, hogy mindenáron megőrizze az inkognitóját. Benton végül egy közbenső megoldás mellett döntött. A kommandósok végig követték az útját egészen a szállásáig, de ott szétszéledtek. Londonnak azt üzente, ez a művelet annyira titkos és annyira hajszálon múlik a sikere, hogy inkább kerüli a feltűnést. Jobb lesz, ha egyedül intézkedik.

Kolumbia csendes-óceáni partvidékén korán esteledik, még hét óra sem volt, amikor Benton feltűnés nélkül kiosont a már sötét utcára. Úgy érezte, ez a város, Tumaco, éjjel valami megfoghatatlan, sejtelmes fenyegetést áraszt magából. Talán a veszélyes közelségben húzódó, ellenséges ecuadori határ volt az oka, vagy inkább a kilencvenezres, főként afrikai származású, koldusszegény helyi lakosság azon tagjainak sötét pillantásai feszélyezték, akik elfoglaltság és szórakozási lehetőségek híján folyton otthon ültek, s most is gyanakodva figyelték a kapualjakból, amikor elhaladt előttük. Még manapság is elképesztő szakadék tátongott a köznép és a kevés dúsgazdag ember életszínvonala között. Bogotában könnyen összeakadhatott az ember egy-egy milliomossal, és válogatni lehetett a jobbnál jobb elegáns éttermek között, de idelent a partvidéken az afrokolumbiai lakosság zöme a gazdasági piramis legalján foglalt helyet.

Nyomasztotta a mindenütt jelenlévő orrfacsaró bűz is, ami az iszapos partba vert cölöpökre épült, nyomorúságos, düledező kalyibákból áradt, amelyek alatt rákok és patkányok légiói tülekedtek minden négyzetcentiméternyi helyért. Ezen a vidéken csak egyvalami kínált biztos megélhetést: a kokacserje leveléből kinyert fehér anyag, amit pasztává vagy porrá alakítottak, hogy aztán valakik a lehető legnagyobb mennyiséget kicsempésszék az országból, akár a szárazföldi határon át, akár tengeri úton. Hol voltak már a hősidők a maguk néhány legyőzhetetlen kartelljével, mint a Montoyák vagy a Norte del Valle? A világ leghírhedtebb drogbáróját, Pablo Escobart már évekkel azelőtt eltemették. A kolumbiai kokainkartellek és kábítószercsempészek, helyi szóhasználatban a narcotraficanték, az utóbbi időkben inkább számos kisebb kartellbe vagy bűnbandába tömörültek, amelyek éppoly könyörtelenséggel gyilkoltak, mint a korábbi nagyok, viszont jóval nehezebb volt felszámolni őket. A kolumbiai kormány mégis szép sikereket ért el ellenük az amerikaiak és a britek segítségével, egymás után számolták fel a bandákat úgy, hogy elsősorban a rendszer csúcsán lévőket, a családfőket és a szervezőket iktatták ki. Ebben a bizniszben senki sem maradt sokáig a topon – jó, ha két évet kibírt valakinek az idegzete anélkül, hogy előbb-utóbb el ne kellett volna bújnia egy titkos lakásban, ahol egész nap az előtte heverő fél tucat mobiltelefont bámulhatta és számíthatott rá, hogy bármelyik pillanatban rátörik az ajtót a rendőrség emberei.

Benton szapora léptekkel távolodott a szálloda kapujában posztoló biztonsági őrtől, aztán befordult az első sarkon, fél térdre ereszkedett az egyik ház tövében és úgy tett, mintha megigazítaná a kilazult cipőfűzőjét, közben lopva körbenézett, hogy nem követi-e valaki. Ősrégi, bevált trükk. Fellélegzett: körös-körül néptelen volt az utca. Továbbindult, és végigment az egyik kátyúkkal teli sikátoron, amelyet sistergő frissen sült húsokat kínáló utcai árusok bódéi és nádfedelű kocsmák szegélyeztek. Az egyikből tüzes salsaritmusok szűrődtek ki halkan valahonnan a bárpult mögül, ami eszébe juttatta, hogy többek között miért szereti annyira Dél-Amerikát. Váratlanul egy kisfiú rohant oda hozzá, és rángatni kezdte a nadrágja szárát.

– Señor! Señor! Adjon valami ajándékot! – Benton megállás nélkül ment tovább, de közben megtapogatta a zsebeit, előhúzott egy ócska golyóstollat, amit odanyújtott a gyereknek, akinek az arcán mélységes csalódottság tükröződött. Benton rámosolygott, és folytatta az útját.

Jegyzetek

1 Special Air Service (Különleges Légi Szolgálat): a brit haderő legfontosabb és legnagyobb harcértékű különleges alakulata. Egy viszonylag kis létszámú, titokban tevékenykedő, ám annál közismertebb fegyveres erő. A brit hadsereg különleges műveleti egységeinek a keretében tevékenykedik. Elismerten a világ egyik legütőképesebb és legjobban kiképzett katonai egysége.

Tartalom

Előszó

Első fejezet

Második fejezet

Harmadik fejezet

Negyedik fejezet

Ötödik fejezet

Hatodik fejezet

Hetedik fejezet

Nyolcadik fejezet

Kilencedik fejezet

Tizedik fejezet

Tizenegyedik fejezet

Tizenkettedik fejezet

Tizenharmadik fejezet

Tizennegyedik fejezet

Tizenötödik fejezet

Tizenhatodik fejezet

Tizenhetedik fejezet

Tizennyolcadik fejezet

Tizenkilencedik fejezet

Huszadik fejezet

Huszonegyedik fejezet

Huszonkettedik fejezet

Huszonharmadik fejezet

Huszonnegyedik fejezet

Huszonötödik fejezet

Huszonhatodik fejezet

Huszonhetedik fejezet

Huszonnyolcadik fejezet

Huszonkilencedik fejezet

Harmincadik fejezet

Harmincegyedik fejezet

Harminckettedik fejezet

Harmincharmadik fejezet

Harmincnegyedik fejezet

Harmincötödik fejezet

Harminchatodik fejezet

Harminchetedik fejezet

Harmincnyolcadik fejezet

Harminckilencedik fejezet

Negyvenedik fejezet

Negyvenegyedik fejezet

Negyvenkettedik fejezet

Negyvenharmadik fejezet

Negyvennegyedik fejezet

Negyvenötödik fejezet

Negyvenhatodik fejezet

Negyvenhetedik fejezet

Negyvennyolcadik fejezet

Negyvenkilencedik fejezet

Ötvenedik fejezet

Ötvenegyedik fejezet

Ötvenkettedik fejezet

Ötvenharmadik fejezet

Ötvennegyedik fejezet

Ötvenötödik fejezet

Ötvenhatodik fejezet

Ötvenhetedik fejezet

Ötvennyolcadik fejezet

Ötvenkilencedik fejezet

Hatvanadik fejezet

Hatvanegyedik fejezet

Hatvankettedik fejezet

Hatvanharmadik fejezet

Hatvannegyedik fejezet

Hatvanötödik fejezet

Hatvanhatodik fejezet

Hatvanhetedik fejezet

Hatvannyolcadik fejezet

Hatvankilencedik fejezet

Hetvenedik fejezet

Hetvenegyedik fejezet

Hetvenkettedik fejezet

Hetvenharmadik fejezet

Hetvennegyedik fejezet

Hetvenötödik fejezet

Hetvenhatodik fejezet

Hetvenhetedik fejezet

Hetvennyolcadik fejezet

Hetvenkilencedik fejezet

Nyolcvanadik fejezet

Nyolcvanegyedik fejezet

Nyolcvankettedik fejezet

Nyolcvanharmadik fejezet

Nyolcvannegyedik fejezet

Nyolcvanötödik fejezet

Nyolcvanhatodik fejezet

Nyolcvanhetedik fejezet

Nyolcvannyolcadik fejezet

Nyolcvankilencedik fejezet

Kilencvenedik fejezet

Kilencvenegyedik fejezet

Kilencvenkettedik fejezet

Kilencvenharmadik fejezet

Kilencvennegyedik fejezet

Kilencvenötödik fejezet

Kilencvenhatodik fejezet

Kilencvenhetedik fejezet

Kilencvennyolcadik fejezet

Kilencvenkilencedik fejezet

Századik fejezet

Százegyedik fejezet

Százkettedik fejezet

Százharmadik fejezet

Száznegyedik fejezet

Százötödik fejezet

Százhatodik fejezet

Százhetedik fejezet

Száznyolcadik fejezet

Százkilencedik fejezet

Száztizedik fejezet

Utószó

Köszönetnyilvánítás

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípus
EB Garamond – SIL Open Font License
Jost – SIL Open Font License
Prompt – SIL Open Font License
Roboto Serif – SIL Open Font License