A fordítás alapjául szolgáló mű:

Ramon Gener: Història d’un piano

© Ramon Gener, 2024

A könyvet Mester Yvonne katalán nyelvből fordította.

Hungarian translation © Mester Yvonne, 2025

A fordítót az Institut Ramon Llull támogatásban részesítette.

© Athenaeum Kiadó, 2025

Minden jog fenntartva.

Kiadta az Athenaeum Kiadó,

az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók

és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

1086 Budapest, Dankó u. 4–8.

www.athenaeum.hu

www.facebook.com/athenaeumkiado

ISBN 978-963-543-602-6

Felelős kiadó: Dian Viktória

Felelős szerkesztő: Mészáros Blanka

Szerkesztő: Beták Patrícia

Korrektor: Aranyossyné Bondi Judit

Műszaki vezető: Dubecz Adrienn

Borító: Földi Andrea

Nyomdai előkészítés: Komlós Andrea

Elektronikus verzió: eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Kedvesemnek,

Corinnának

1

Abban a pillanatban, hogy először megpillantotta a zongorát, teljes bizonyossággal tudta, hogy csakis az lehet.

Az, és semelyik másik.

Oly hatalmas volt az öröme, hogy a Magdeburgból megtett vonatút fáradalmai egy szempillantás alatt, mintegy varázsütésre, elillantak.

A vekker azon a gondosan megtervezett, 1915. október végi reggelen is egy órával napkelte előtt ébresztette. Reggeli után minden megtakarított pénzét egy kis táskába tette, felvette irhakabátját, amelyet néhai férjétől kapott, fia leveleit pedig a belső zsebébe csúsztatta, majd kilépett az ajtón.

Az állomáson már várta a gőzfelhőbe burkolózott vonat. Olyasfajta határozottsággal, amely akkor hajtja az embert, ha tudja, helyes döntést hozott, átvágott a peronon tétován ténfergő tömegen, és felszállt az utolsó kocsira. Miután átverekedte magát a zsúfolt folyosón, eljutott az üléséhez. Lábujjhegyre állt, hogy táskáját az ülések feletti csomagtartóba helyezze, majd – anélkül, hogy levette volna a kabátját – helyet foglalt az ablak mellett.

Néhány perccel később a pályamester az utolsó figyelmeztetést kántálta:

– Kérem, fejezzék be a beszállást!

Olyan csillogó, tiszta bariton hangon zengte ezt, hogy az egész peron elcsitult. Mint aki tudatában van, hogy a figyelem középpontjába került, huncut félmosoly ült ki az arcára, majd határozott mozdulattal elővette zsebéből az ezüst sípját. Hogy megbizonyosodjék róla, mindenki rá figyel, balra tekintett, majd jobbra, és – amikor az állomás órája pontosan 7:23-at mutatott – úgy megfújta a sípot, mintha hatalmasat kiáltott volna.

A sípszóra ismét életre kelt a peron, és felizzott a szén a Porosz Államvasutak öreg vasparipájának gyomrában. A nehéz fogaskerekek csikorogva ébredeztek, majd a vonat – egy végtelenbe nyúló accelerando rossinianóval – lassan mozgásba lendült, míg el nem érte az előírt andante assai grazioso utazási sebességet.

A régi, fekete mozdony zakatoló ostinatójának ringatásában, a kelet felől felderengő hajnalpírban, az őszi szász táj egyhangú látványában az utasokat szép lassan elnyomta az álom. Őket is legyőzte a fáradtság, akár az apostolokat a Getszemáni-kertben. Egyik a másik után, mind elszenderült.

Őt kivéve.

Ott ült az ablak mellett, a faülésen; ébren tartotta a cél, amiért felszállt a vonatra.

Egyszeriben – éppen, amikor a félhomály átadta helyét az első reggeli fényeknek – a vöröslő nap engedély nélkül besurrant az ablakon. Megragadta figyelmét a diadalmas égitest, amely az ellenfényben megajándékozta őt az ablaküvegen visszaköszönő tükörképével. Ortrud Schulze megpróbálta felismerni benne azt a derűs asszonyt, aki valaha volt. Az életvidám nőt, aki beleszeretett valakibe, férjhez ment, majd anya lett. Teljes erejéből próbálkozott, de nem ismert rá. Tükörképe egy szomorú, fáradt asszonyt mutatott, aki negyvenöt évesen azért küzdött, hogy a sorscsapások és az értelmetlen háború közepette életben maradjon. Csak a továbbra is aranyszínű haja, a nagy, olajzöld szeme, a tökéletes, fehér fogsora, valamint egy előkelő, finom, rejtett kis gesztusa maradt meg abból az immár tovatűnt időből, amikor még boldog volt. A boldogságot áruló módon elrabolta tőle a sors, amikor beteges szeszéllyel elragadta tőle a férjét, még mielőtt apává válhatott volna. És mintha ez nem volna elég, a rapszodikus végzet másodszor is lesújtott rá. Egyetlen fia társaságától is megfosztotta, akit a nyugati frontra hurcoltak, hogy az antant ellen harcoljon. 1914-ben, azon a végzetes napon a fiú mindössze húszéves volt.

– Ne aggódj, anya – mondta, amikor elment. – Mindenki azt mondja, karácsonyra vége lesz a háborúnak, és akkor hazatérhetünk.

Aznap több mint egymillió fiatal német katona búcsúzott el az édesanyjától. Több mint egymillió német fiatalember próbálta megvigasztalni és abba az illúzióba ringatni az anyját, hogy mindössze négy nap az egész, aztán az egész rémálomnak vége lesz.

A német újságok is nagydobra verték: a háború legkésőbb húsvétra véget ér. Azt állították, hogy Alfred von Schlieffen tábornok néhány évvel korábban kidolgozott terve olyan tökéletes, gyors és hatékony, hogy nem csúszhat hiba a számításokba. Mintha a „papírjóslat” biztonságot nyújtott volna, óriásnak hitték magukat, legyőzhetetlennek, Góliátnál is erősebbnek. Biztosak voltak benne, hogy négy nap alatt legyőzhetik a gallokat, bevonulhatnak Párizsba, és „megörökölhetik” a Földet. Hogy gyerekjáték lesz az egész…

De a karácsony elmúlt, és 1915-ben több mint egymillió fiatal, több mint egymillió anya és több mint hatvanötmillió német előtt világossá vált, hogy a valós helyzet egészen másképp fest. A britek Franciaország segítségére siettek, és sikerült is megfékezniük a Német Birodalom előrenyomulását Párizs felé. Attól kezdve kiegyenlítődtek az erőviszonyok, és a frontvonal lövészárka tűzbe vésett sebhely lett Európa szívében, amely a La Manche csatornától egészen Svájcig húzódott. Csapda, amely az ő egyetlen fiát is foglyul ejtette, Flandriában és Artois-ban, Arras közelében – ahol az ég mindig szürke volt, és az idő meghatározhatatlan. Ahol a remény lassú, gyötrelmes adagióban halt el; akár egy utazás, visszafelé szóló jegy nélkül.

Így a négy napból hetek kerekedtek, a hetekből hónapok, majd még több hónap múlt el, és Ortrud – a fiához hasonlóan – lövészárokban rekedt. Csak kissé másfélében: szerény kis házában, a magdeburgi dóm mellett. Ott, a gótikus tornyok árnyékában várakozott, amelyek alatt I. Ottó, egykori frank király és német-római császár nyugodott. És az olykor kétségbeejtő várakozás során barátságot kötött a Hiánnyal. Oly közel érezte magához, hogy szinte meg tudta érinteni, látni és hallani vélte.

A Hiány mellett a Csendhez is hozzászokott, csakúgy, mint az éjjeliszekrényen sorakozó fényképekhez, a bejárat előtt hagyott sáros csizmákhoz, az íróasztalon szétszórt, telefirkált papírokhoz; a szekrényben lógó, hátrahagyott ruhákhoz… Az idő múlásával azt is elviselte, hogy az étkezőasztal mellett mindig üresen állt két szék: a férjéé és a fiáé. Hiányoztak neki. Nagyon hiányoztak. Minden este, amikor lekapcsolta a villanyt, lehunyta a szemét, és róluk álmodott. Minden éjjel hiányoztak neki, amikor stringendo felpörgött a lélegzete, majd a tempo rubato ritmusában kiszökött a száján a nevük:

– Johannes, Johannes…

Elkeseredett, amikor nem lelte az első Johannest a hitvesi ágy másik oldalán. Megszakadt a szíve, amikor benézett a második Johannes, a háború fogságában rekedt fia szobájába, és senkit sem talált ott.

A Hiány ölelésében csupán egyvalami tudta némileg elűzni az üresség súlyát: a szalonban álló zongora. Egy régi Grotrian-Steinweg pianínó. Ha odaült mellé, szinte érezte a férje jelenlétét. A néhai, zenerajongó városházi hivatalnok másodkézből vásárolta a hangszert, és szabadidejében örömmel játszott rajta. A zongora mellett Ortrud a fia játékát is hallani vélte. Igazi virtuóz volt, aki alig hétévesen, mindenféle noszogatás nélkül kezdett el játszani.

A zongora mellett még Hiány barátnője is el-eltünedezett, amikor az asszony felidézte, hogy a kis Johannes teljesen magától tanult meg zongorázni. Olyan nap volt, mint a többi: borongós és eseménytelen, egészen egy váratlan pillanatig: a gyerek felmászott a zongoraszékre, felnyitotta a zongora fedelét, és pötyögni kezdett rajta néhány gyermekdalocskát és népdalt, mintha mindig is tudta volna, hogyan kell. Hibátlanul, ösztönösen, olyan játszi könnyedséggel, mintha a világ legegyszerűbb dolga lett volna. Anyját olyannyira meglepte a váratlan csoda, hogy gondolkodás nélkül tanárért szaladt, hogy az isteni adományt helyes irányba tereljék. Nem is kellett messzire mennie, ugyanis Herr Schmidt, az özvegy, gyermektelen zongorista – aki sok év szerény szólókarrier után úgy döntött, visszavonul – épp a közelükben lakott. A férfi már kiábrándult az életből; visszahúzódott szülővárosába, és zongoraleckéket adott a környék tisztességes lakóinak. Úgy érezte, élete partitúrájának cadenza finaléjához ért. Oly borúlátó volt, hogy mindig feketében járt, s csalódottságát óriási, szódásüveg vastagságú szemüveg és Nietzsche-stílusú bajusz mögé rejtette. A koponyájából előbúvó négy, hosszú, fehér hajszál pedig afféle közszolgálatot teljesített a város utcáin: a szél kedvére játszadozhatott vele, és kiváló szélkakasként szolgált a szomszédok számára. „Téli” ember volt, akinek az élet adott egy második esélyt, amikor megismerte a kis Johannest. Mert miután megbizonyosodott a hétéves csodagyerek zenei képességeiről – aki valóban úgy játszott, mintha az a világ legtermészetesebb dolga lett volna –, egyszeriben úgy érezte, hogy a pesszimizmus, amely elhatalmasodott rajta, diminuendóban feledésbe enyészik. Amint a fiú játszani kezdett, ő – akárcsak Pál apostol a damaszkuszi úton – térdre rogyott, és visszanyerte az isteni gondviselésbe és az emberi lélekbe vetett hitét.

Így történt hát, hogy hetvenévesen, szinte észrevétlenül, elmosolyodott, ami már évek óta nem fordult elő. És jólesett neki. Nagyon is jól. Mosolyogva – annak tudatában, mekkora csoda tárult fel előtte – keresztet vetett, az égre emelte tekintetét, és hálát adott a Jóistennek a váratlan ajándékért.

Kétségtelenül isteni küldetés várt rá.

A leckék azonnal elkezdődtek.

Tekintettel az ügy égi természetére és az anya nehéz anyagi helyzetére – aki csekély özvegyi nyugdíja mellett ruhajavításból tartotta el a kisfiát – Herr Schmidt úgy döntött, nem fogad el fizetséget szolgálataiért.

Élete záróakkordját késleltetve leporolta maga előtt az újszerű jövő horizontját. A Teremtés könyvének ihlető szellemében szívvel-lélekkel átadta magát a feladatnak, amelyet a Magasságos rábízott: meg kellett teremtenie egy zenei világot, amelyben a kis Johannes létezhetett.