RAY

BRADBURY

OKTÓBERI

VIDÉK

Ray Bradbury: The October Country Introduction copyright © 1996 by Ray Bradbury

Copyright © 1943, 1944, 1945, 1946, 1947, 1954, 1955 by Ray Bradbury

Hungarian translation © Pék Zoltán, Galamb Zoltán, Török Krisztina, 2017, 2025

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Ray Bradbury: The October Country Ballantines Books, New York, 1996

Fordította: Pék Zoltán, Galamb Zoltán, Török Krisztina

ISBN: 978-963-419-286-2 (epub)

Agave Könyvek

Felelős kiadó: a kiadó ügyvezetője

Borító, illusztrációk: Hegyi Péter

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Héjja Edit

Korrektor: Boncz Éva, Ligeti Szilvia

Tördelő: Tót Barbara

Műfaj: horror, szépirodalom

TARTALOM

Előszó

A törpe

(The Dwarf ) • Pék Zoltán

A soron következő

(The Next in Line) • Galamb Zoltán

H. Matisse bámulatos zsetonja

(The Watchful Poker Chip of H. Matisse) • Pék Zoltán

Csontváz

(Skeleton) • Galamb Zoltán

Dunszt

(The Jar) • Török Krisztina

Állóvíz

(The Lake) • Pék Zoltán

A küldött

(The Emissary) • Pék Zoltán

Ha megérint a tűz

(Touched with Fire) • Galamb Zoltán

A kis orgyilkos

(The Small Assassin) • Galamb Zoltán

A tömeg

(The Crowd) • Pék Zoltán

Krampusz a dobozban

(Jack-in-the-Box) • Galamb Zoltán

Kasza

(The Scythe) • Török Krisztina

Einar bácsi

(Uncle Einar) • Pék Zoltán

Szélvihar

(The Wind) • Pék Zoltán

Az emeleti lakó

(The Man Upstairs) • Galamb Zoltán

Volt egyszer egy öreg hölgy

(There was an Old Woman) • Török Krisztina

Ciszterna

(The Cystern) • Pék Zoltán

Hazatérés

(Homecoming) • Török Krisztina

Dudley Stone csodálatos halála

(The Wonderful Death of Dudley Stone) • Török Krisztina

Ki másnak ajánlhatnám, mint August Derlethnek?

HALJAK MEG ELŐBB, MINT A HANGJAIM

— ◆ —

MI AZ ÖRDÖGÖT értek ezen?

Azt, hogy huszonkét-huszonhárom éves korom óta kora reggelente hangok szólnak hozzám. Úgy nevezem, Reggeli Hangok Színháza. Ilyenkor az történik, hogy csendben fekszem, és hagyom, hadd beszéljenek a két fülem közti visszhangkamrában. Egy bizonyos pillanatban, amikor a hangok magasra hágnak, mert vitatkoznak, szenvedélyesen kijelentenek valamit, vagy élesen összecsapnak, akár a tőrök, felugrom (de lassan), és az írógéphez ülök, mielőtt elhalnának. Délre befejezek egy novellát, verset, egy felvonást egy drámából, egy fejezetet egy regényből.

Ez persze nem mindig volt így.

Amikor tizenkét évesen írni kezdtem, imádtam és utánoztam Edgar Rice Burroughs Tarzanját, L. Frank Baum Óz, a nagy varázslóját, Jules Verne Nemo kapitányát; ha duruzsoltak is a reggeli hangok, én nem hallottam.

Így aztán pályafutásom első tíz évében unalmas dolgokat írtam, amiket legfeljebb bizonyíték gyanánt volt érdemes megőriznem, hogy olyasvalaki akartam lenni, aki nem vagyok. Az utánzás volt az életmódom, így az igazi alkotás nem tudta felütni a fejét.

Másképp fogalmazva egy nem ismert tartomány terült el a nyúltagyam mögött, de oda sosem tettem utazást. Shakespeare nem ismert tartománya maga a halál volt. Az enyém, amikor a hangoktól vezérelve végül feltérképeztem ezt a vidéket, ötletek, fogalmak, gondolatok, árulások, mind egy szálig hihetetlenül személyesek, nem található meg Burroughs, Baum vagy Verne írásaiban. Le kellett róluk mondanom mint példaképekről, és meghagyni kedvenceimnek, de nem élhettem úgy, mint John Carter, Tik-Tak vagy a Nautilus őrült kapitánya.

A középiskolában közel kerültem az áttöréshez. Emlékeztem egy baljós helyre a szülővárosomban, és írtam egy történetet „The Ravine” (A vízmosás) címmel, amit áthatott a szörnyűség és a valószínűsíthető halál. Túl fiatal voltam ahhoz, hogy felfogjam, megírtam az első eredeti novellámat, ami csak az én idegdúcaimból és idegvégződéseimből származhatott. Félretettem a novellát, és visszatértem Ózhoz meg Barsoomhoz, vagyis öt-hat évvel elhalasztottam a magamra találást.

Egy véletlen szóasszociáció folytán váltam tűrhető íróvá. Huszonkét éves koromban elkezdtem listát írni a főnevekről, hogy a tudattalanomat munkára bírjam. Eleinte nem jártam sikerrel, de aztán egy forró délután, amikor a napon ültem a hordozható írógépemmel, leírtam azt, hogy „tó”, és hirtelen eszembe ötlött az a nyár, amikor hétéves voltam, és egy szőke lány, aki nagyban homokvárat épített, beszaladt a tóba, és sosem jött ki onnan többé. Halál és vízbefúlás, vízbefúlás és halál, mennyire megmagyarázhatatlan!

Az írógépem segítségével gyorsan nekiláttam, hogy visszaemlékezzek arra a napra. Késő délutánra befejeztem a novellát, és sírtam. Tudtam, hogy végre-valahára, sokévnyi buta tapogatózás után befelé fordultam, felfedeztem valami eredetit a fejemben, és papírra vetettem. Pár hónappal később a Weird Tales közölte a novellát, és azóta is folyamatosan kiadják, több tucat antológiában megjelent.

Attól a naptól figyelek az agyam bal, jobb és alsó felére. Rájöttem, hogy fura emlékeket vagy különös metaforákat tudok előhívni, ha felsorolom a kedvenc főneveimet, bár azt nem tudtam, miért azok a kedvenceim. Az első listák így néztek ki:

ÉJSZAKA, PADLÁS, VÍZMOSÁS, PITYPANGOK, ÉJFÉLI VONATFÜTTYÖK, TORNACIPŐK, ALAGSOROK, TORNÁCOK, KÖRHINTÁK, HAJNALBAN ÉRKEZŐ CIRKUSZOK.

Aztán ahogy teltek a hónapok, évek, fogtam azokat a szavakat, elraktároztam a fejemben, és vártam, hogy a hajnali hangok formába öntsék, felélesszék őket, és engem az Underwood írógéphez kergessenek.

Hamar felfedeztem, hogy noha tizenkét, tizenhat, tizennyolc vagy húszévesen science fiction író akartam lenni, valójában az Operaház fantomjának, Drakulának és a Denevérembernek a törvénytelen fia vagyok. Az igazi otthonom az Usher-ház volt, a nagybátyáim-nagynénéim Poe leszármazottai. Az Októberi vidék legtöbb novelláját a Weird Talesnek írtam és adtam el az elkövetkező években szavanként fél centért vagy egy pennyért, és elhessegettem a szerkesztők figyelmeztetéseit, hogy a történeteim igazából se nem különös mesék, se nem kísértettörténetek. Nem tudnék valami, hm, hagyományosabbat írni?

Nem tudtam, és elküldtem nekik a „Csontváz” és a „A tömeg” című munkámat.

A „Csontváz”-at a háziorvosunknak köszönhetem, aki azt mondta, amikor gégefájdalomra panaszkodtam: „Ez teljesen normális. Sosem tapogatta meg a szöveteit meg az izmait, az inakat a nyakában vagy máshol a testében. Vegyük a nyúltagyat.”

Vegyük a nyúltagyat! Jézusom, micsoda név! Hazamentem a csontjaimat tapogatva – térdkalács, lengőborda, könyök, a sötétség sok rejtett gót jele –, és megírtam a „Csontváz” című novellát. Azóta is olvassák.

Amikor a reggeli hangok átcsaptak rémálomba, eszembe jutott egy autóbaleset, aminek tizenöt évesen tanúja voltam, és amiben öten életüket vesztették. Pillanatok alatt tömeg verődött össze, de mintha a semmiből jöttek volna. A baleset egy helyi temető kapuja előtt történt. Eltöprengtem, mi lenne, ha… és megszületett „A tömeg”.

Pár évig a Weird Tales szinte minden számában közölték egy-egy írásomat, és ezekből az ösztönös novellákból megtanultam, hogyan írnék science fictiont, ha valaha lenne merszem visszatérni a műfajhoz. Az eredmény ugyebár a Marsbéli krónikák lett, ami öt százalék science fiction és kilencvenöt százalék fantasy. A puristák azóta is kárhoztatnak, amiért légkört mertem álmodni a levegőtlen Marsra, hogy a különceim azok nélkül az átkozott légzőtartályok nélkül járkálhassanak, lélegezhessenek és élhessenek.

A „Hazatérés” ötletét a nagyszüleim szomszédjában álló ház adta. Gyerekkoromban halloweenkor kimentünk a földekre Neva nénivel, hogy kukoricacsuhét és tököt vigyünk haza kidekorálni a házat, aztán elbújtam a padláson, beöltözve viaszorrú, bibircsókos boszorkánynak, hogy megijesszem a rokonokat és a szomszédokat. A novellában szereplő nevek a rokonaim nevei. „Einar bácsi”-nak hívják a kedvenc, hangosan éneklő svéd unokabátyámat, akit annyira szerettem, hogy megajándékoztam szárnyakkal és engedtem repülni.

Végül „A soron következő” úgy született, hogy voltam olyan buta, és lementem a katakombákba a mexikói Guanajuatóban. Sétáltam a kétsornyi múmia, férfi, nő és nők csuklójához drótozott gyerekek között, akiket kilakoltattak a sírból, mert nem váltották meg a helyet, és a sírboltba zsúfolták őket, ahol döbbenten és némán háborogtak a falak mentén. Beléptem a katakombába, aztán képtelen voltam kijutni. A múmiák addig üldöztek, amíg el nem temettem őket ebben a novellában.

Így ment egyik novellával a másik után, miután kinyitottam a szelepeket, és ahhoz tartottam magam, amit Gerard Manley Hopkins úgy fogalmazott: „Az vagyok, amit teszek, mert ezért jöttem.” Attól kezdve igyekeztem önmagam maradni.

Az Októberi vidék először Dark Carnival (Sötét karnevál) címen jelent meg. A címadó novella nem készült el idejében, így nem került be a kötetbe. Várakozott, számlálta az éjfeleket és a temetői meneteket, míg végül regényként jelent meg Gonosz lélek közeleg címmel 1962-ben.

Ezzel eljutottam az előszó címéig: „Haljak meg előbb, mint a hangjaim”. A hangjaim még szólnak, továbbra is hallgatok rájuk, és megfogadom vad tanácsaikat. Ha a jövőben egy reggel csendre ébredek, tudni fogom, hogy az életem véget ért. Ha szerencsém van, a hangok az utolsó napon sem pihennek, és ismét boldogság tölt majd el.

RAY BRADBURY

Los Angeles, Kalifornia

1996. április 24.

OKTÓBERI VIDÉK

— ◆ —

…AZ A VIDÉK, AHOL mindig év vége felé jár. Az a vidék, ahol a dombok ködből vannak, és a folyók párából; ahol a délután elsuhan, a szürkület meg este sokáig nyúlik, és örökre éjfél marad. Az a vidék szinte másból sem áll, mint alagsorokból, szenespincékből, szekrényekből, padlásokból és kamrákból. Az a vidék, ahol az emberek őszi emberek, akiknek a fejében csak őszi gondolatok járnak. Akik üres járdákon suhannak éjjel, olyan hanggal, akár az eső…

A törpe

— ◆ —

AIMEE NÉMÁN FÜRKÉSZTE az eget.

Forró, rezzenéstelen nyári éjszaka volt. A betonmóló üresen nyúlt el, az átható vörös, fehér és sárga villanykörték rovarokként vibráltak a lélektelen üresség felett. A különböző vásári mutatványok felügyelői úgy ácsorogtak végig sorban, akár az olvadó viaszbábok, szemük vakon meredt előre, meg se mukkantak.

Egy órája két vendég tévedt arra. Az a két vendég most a hullámvasúton ült, és úgy sikoltozott, mintha ölnék őket, ahogy a szerelvény lebukott a lángoló éjbe, egyik ürességet kerülgette a másik után.

Aimee lassan lépdelt a parton, nedves tenyerében pár kopott, fa hulahoppkarikát fogott. Megállt a TÜKÖRLABIRINTUS-sal szembeni jegyárusító bódénál. Látta saját túlzottan eltorzított mását három görbe tükörben a labirintus előtt. Mögöttük a folyosón önmaga ezernyi mása futott szét, forró alakokként a tiszta hűvösségben.

Belépett a jegyárusító fülkébe, és sokáig csak nézte Ralph Banghart vékony nyakát. A férfi meggyújtatlan szivart szorongatott nagy, csálé, sárga fogai között, közben magában pasziánszozott a pulton.

A hullámvasút ismét lezúgott, akár egy rettenetes lavina, és a sikoltástól Aimee felriadt a révedésből.

– Ki ül fel a hullámvasútra?

Ralph Banghart harminc hosszú másodpercen át rágta a szivarját. – Az emberekben él a halálvágy, és azon a hullámvasúton kerülnek a legközelebb az érzéshez. – Pár pillanatig hallgatta a céllövöldéből odahallatszó lövések halk pukkanását. – Ez az egész vásározás úgy őrültség, ahogy van. Például ott az a törpe. Láttad már? Minden átkozott este befizeti a negyed dollárt, és végigszalad a Tükörlabirintuson egész hátra, a Dilis Louie Teremig. Látnod kéne, hogy a kis kotorék hogyan húz hátra. Jézusom!

– Á, igen – emlékezett Aimee. – Mindig kíváncsi voltam, milyen lehet törpének lenni. Mindig megsajnálom, ha meglátom.

– Fel tudnám kapni, és játszani rajta, mint a harmonikán.

– Ne mondj ilyet!

– Szent isten – Ralph a szabad kezével megpaskolta Aimee combját.

– Te még olyan pasasokról is tudsz áradozni, akikkel nem is találkoztál.

– Kuncogva ingatta a fejét. – A törpe meg az ő titkai. Csakhogy ő nem tudja, hogy én tudom, tudod! Bizony ám.

– Fülledt ez az éjszaka. – Aimee idegesen forgatta a nagy fakarikákat nyirkos ujjai között.

– Ne válts témát. A törpe eljön, ha esik, ha fúj. – Aimee a másik lábára helyezte a testsúlyát.

Ralph megragadta a könyökét. – Nem vagy mérges, ugye? Látni akarod a törpét, nem? Css! – fordult meg Ralph. – Jön is!

A törpe keze, csak a sötét és szőrös keze nyúlt fel a bódé ablakához egy ezüst negyeddollárossal.

– Egyet – mondta a láthatatlan alak magas gyerekhangon.

Aimee önkéntelenül előrehajolt.

A törpe felnézett rá. Leginkább egy sötét szemű, sötét hajú, ronda férfinak látszott, aki bent rekedt a szőlőprésben, és addig szorították egyre összébb meg összébb, addig préseltek húsredőt a húsredőre, gyötrelmet a gyötrelemre, mígnem egy színevesztett, felháborító hústömeg maradt, az arc formátlanra duzzadt, az az arc, ami tágra nyílt szemmel bámul hajnali kettőkor és háromkor és négykor, ahogy az ágyban hever, de csak a teste alszik.

Ralph félbetépett egy sárga jegyet:

– Egy.

A törpe mintha megriadt volna egy közeledő vihartól, fekete kabátja gallérját szorosan a nyakára fogta, majd sietve eltotyogott. A következő pillanatban tízezer elveszett és bolyongó törpe imbolygott a tükörlapok között, akár megannyi eszeveszetten sürgölődő fekete bogár, majd eltűnt.

– Gyorsan!

Ralph betolta Aimeet egy sötét járatba a tükrök mögött. A lány érezte, hogy a hátát nyomva nógatja végig az alagúton egy vékony válaszfalig, amin volt egy kukucskálólyuk.

– Nagyon vicces – kuncogott a férfi. – Nézd csak meg. – Aimee habozott, de aztán odahajolt a lyukhoz.

– Látod? – kérdezte súgva Ralph.

Aimee érezte szíve minden egyes dobbanását. Eltelt egy teljes perc.

Ott állt a törpe egy kis, kék helyiség közepén. Lehunyta a szemét. Még nem készült fel rá, hogy kinyissa. Most felvonta a szemhéját, és az előtte álló nagy tükörbe nézett. És amit látott, mosolyra fakasztotta. Kacsintott, piruettezett, oldalt fordult, intett, meghajolt, esetlenül táncolt.

És a tükör megismételte minden mozdulatát hosszú, vékony karral, magas, nagyon magas testtel, hatalmas kacsintással és óriási tánclépésekkel, majd gigantikus meghajlással fejezte be.

– Minden este ugyanazt csinálja – súgta Ralph a lány fülébe. – Hát nem mókás?

Aimee feléje fordult, és állhatatosan nézte Ralphot, mozdulatlan arccal, hosszú ideig, de nem szólt semmit. Aztán mintha valami kényszerítené, lassan, nagyon lassan odahajolt a lyukhoz, és megint átnézett rajta. Visszatartotta a lélegzetét. Érezte, hogy szemét elfutja a könny.

Ralph oldalba bökte:

– Hé, most mit művel a töpörtyű?

FÉL ÓRÁVAL KÉSŐBB egymásra sem nézve éppen kávéztak a jegyárusító bódéban, amikor a törpe kijött a labirintusból. Levette a kalapját, és a bódé felé indult, ám Aimeet meglátva sarkon fordult, és elsietett.

– Akart valamit – mondta Aimee.

– Ja. – Ralph lustán elnyomta a cigarettáját. – Tudom is, hogy mit. Csak nincs vér a pucájában, hogy megkérdezze. Az egyik este azon a nyikorgó hangján aszongya nekem: „Azok a tükrök biztos drágák.” Úgy tettem, mintha nem érteném, mire akar kilyukadni. Ja, mondtam, azok. Akkor rám nézett, várt, aztán amikor nem szóltam többet, hazament. De másnap este meg aszongya: „Egy olyan tükör biztos belekerül ötven vagy száz dolcsiba.” Biztos, mondtam. Pont pasziánszoztam.

– Ralph – kezdte Aimee.

– Most mért nézel így rám? – kapta fel a fejét a férfi.

– Ralph, miért nem adod el neki az egyiket, ami úgysem kell?

– Én talán megmondom neked, hogyan hulahoppozz?

– Mennyibe kerül egy olyan tükör?

– Használtan veszem harmincöt dolcsiért.

– Akkor miért nem árulod el neki, hol vehet magának?

– Aimee, gondolkodj már. – A férfi rátette a kezét a lány térdére. Ő elhúzta a térdét. – Még ha el is árulnám neki, szerinted venne? Nem. És miért nem? Mert baromi félénk. Ha tudná, hogy tudom, hogy táncikál a tükör előtt a Dilis Louie Teremben, soha többet nem jönne ide. Úgy csinál, mintha csak azért menne be, hogy eltévedjen a tükrök között, mint mindenki más. Úgy csinál, mintha nem érdekelné a különterem. Mindig kivárja az estét, amíg elfogynak a kuncsaftok, hogy egyedül lehessen odabenn. Isten tudja, hogy mivel foglalja el magát olyankor, amikor megy a bolt. Nem-nem, nem merne ő tükröt venni sehol se. Nincsenek barátai sem, de még ha lennének is, nem merné megkérni őket, hogy ilyesmit vegyenek neki. Büszkeség, a nyavalyába, büszkeség. Tőlem is csak azért kérdezte meg, mert rajtam kívül kábé senkit nem ismer. Különben is, nézz csak rá, nincs annyi pénze se, hogy vegyen egy ilyen tükröt. Lehet, hogy félrerak a keresetéből, de a mai világban hol dolgozhat egy törpe? Legfeljebb cirkuszba kell, sehol máshol.

– Szörnyen érzem magam. Ez olyan szomorú. – Aimee az üres sétányt bámulta. – Hol lakik?

– Egy lepratelepen a vízparton. Ganghes Arms a neve. Mért?

– Fülig szerelmes lettem bele, ha tudni akarod.

A férfi elvigyorodott a szivarral a szájában.

– Te aztán vicces lány vagy, Aimee.

MELEG ÉJSZAKA, FORRÓ délelőtt, tikkasztó délidő. A tenger izzó flitterrel teli üveglap.

Aimee közeledett a szirten a bezárt vásárosbódék között a meleg tenger felett, árnyéktól árnyékig szökve, hóna alatt fél tucat megfakult magazin. Kinyitott egy hámló ajtót, és beszólt a fülledt sötétbe:

– Ralph? – Végigbotorkált a sötét folyosón a tükrök mögött, sarka kopogott a deszkapadlón. – Ralph?

Valaki lomhán megmoccant a vászonpriccsen. – Aimee?

A férfi felült, és becsavart egy tompa égőt a toalettasztal aljzatába. Hunyorogva, vaksin nézett a lányra. – Úgy nézel ki, mint a macska, aki lenyelte a kanárit.

– A kisember miatt jöttem, Ralph.

– Törpe, Aimee drágám, törpe. A kisembernek a sejtjeiben van, úgy születik. A törpéé a mirigyekben…

– Csodálatos dolgot tudtam meg róla, Ralph!

– Ez a nő, édes istenem – dörmögte a férfi a két tenyerébe, amelyeket felemelt, hogy tanúi legyenek hitetlenkedésének. – Ki a fenét érdekel egy ronda kis…

– Ralph! – nyújtotta oda a magazinokat a lány. – Ő író. Gondolj bele!

– Túl meleg van a gondolkodáshoz. – A férfi visszafeküdt, úgy mustrálta a lányt halvány mosollyal.

– A Ganghes Arms mellett mentem el, és megláttam az igazgatót, Mr. Greeley-t. Azt mondja, Mr. Big szobájában egész éjjel kopog az írógép.

– Mr. Big? Az a neve, hogy „Nagy”? – Ralphból kirobbant a nevetés.

– Detektívtörténeteket ír, abból él. Az egyiket megtaláltam az egyik magazinban az antikváriumban, és tudod, mi van, Ralph?

– Fáradt vagyok, Aimee.

– Ennek a kisembernek akkora a lelke, mint a tenger. Minden benne van a fejében.

– Akkor miért nem nagy magazinoknak ír?

– Talán mert fél, mert nem tudja, képes-e rá. Van ilyen. Az emberek sokszor nem hisznek magukban. De ha megpróbálná, fogadok, hogy bárhol a világon el tudná adni a történeteit.

– És miért nem gazdagodott meg belőle?

– Talán lassan támadnak ötletei, mert el van csüggedve. Ki ne lenne, amikor ennyire kicsi? Biztos nehéz másra gondolnia, mint hogy milyen kicsi, és hogy egy olcsó motelben tengődik.

– Tessék, úgy beszélsz, mint Florence Nightingale nagyanyja – horkantott Ralph.

– Felolvasok neked ebből a detektívtörténetből – emelte fel a magazint a lány. – Van benne lövöldözés meg gengszterek, de egy törpe meséli el. A szerkesztőnek fogalma sem lehetett, hogy a szerzője nagyon is tudja, miről ír. Jaj, ne ülj úgy ott, Ralph. Hallgasd meg!

És elkezdett hangosan olvasni:

– „Törpe és gyilkos vagyok. A kettőt nem lehet különválasztani. Az egyikből fakad a másik.

Akit megöltem, sokszor megállított az utcán huszonegy éves koromban, a karjába vett, megpuszilta a homlokomat, turbékolt nekem, altatót énekelt, elvitt a húspiacra, feldobott a mérlegre, és azt kiáltotta: Vigyázz, hentes, ne nyomd le a hüvelykujjaddal!

Maguk is látják, hogy életünk hogyan vezet a gyilkosság felé? A bolond, testem és lelkem inkvizítora!

A gyerekkoromról annyit: a szüleim kis termetű emberek voltak, nem egészen törpék, egészen nem. Apám öröksége révén egy babaházban élhettünk, egy csodás alkotmányban, amely olyan volt, akár egy emeletes, fehér, esküvői torta: kis szobák, kis székek, miniatűr festmények, kámeák, borostyánok, minden apró, nagyon apró. Az óriások világa távol esett, csak ronda pletyka volt a kertfal túloldalán. Szegény mama, szegény papa. Csak a legjobbat akarták nekem. Megtartottak maguknak, akár egy kicsi és értékes porcelánvázát, a kis hangyavilágukban, a méhkaptárszobákban, a mikroszkopikus könyvtárban, a bogár nagyságú ajtók és pilleablakok világában. Csak most érem fel ésszel szüleim elmebajának fenséges méretét. Biztosan arról álmodtak, hogy örökké élnek, és engem üveg alatt tartanak, akár egy lepkét. Aztán előbb apám halt meg, majd tűz falta fel a kisházat, a darázsfészket, benne minden bélyeg méretű tükröt és sótartó nagyságú szekrényt. Mamát is… Magamra maradva figyeltem a lohadó lángokat, kivetve a Szörnyek és Titánok világába. Elkapott a valóság földomlása, a szirt aljára sodort, magával görgetett.

Egy év kellett, mire hozzászoktam. Csak vásári látványosságként kaptam volna munkát, de az szóba sem jöhetett. Nem volt helyem a világban. Aztán egy hónapja a kínzóm visszatért az életembe, női kalapot nyomott a gyanútlan fejemre, és azt kiáltotta a barátainak: Ismerjétek meg a kisasszonyt!”

Aimee abbahagyta az olvasást. Tekintete elhomályosodott, és a magazin remegett, ahogy Ralphnak odanyújtotta.

– Fejezd be. A többi a gyilkosság története. Hát nem érted? Az a kisember, az a szegény kisember.

Ralph félredobta a magazint, és lustán cigarettára gyújtott.

– Jobb szeretem a westerneket.

– El kell olvasnod, Ralph. Szüksége van rá, hogy valaki elmondja neki, milyen jól ír, hogy folytatnia kell.

Ralph a fejét oldalt billentve ránézett.

– És vajon ki lesz az? Ej, valaki a Megváltó jobbkezének képzeli magát.

– Ezt nem hallgatom tovább.

– Használd a fejedet, az istenit. Ha rátörsz ezzel a dumával, azt hiszi, hogy megszántad. El fog kergetni.

Aimee leült, lassan átgondolta, minden oldalról megszemlélve a dolgot.

– Nem is tudom. Talán igazad van. Nem csak a szánalom vezérel, Ralph, esküszöm, de ő mégis lehet, hogy annak látná. Szörnyen óvatosnak kell lennem.

A férfi két ujjal finoman megfogta a vállát, és előre-hátra mozgatta.

– A fenébe is, hagyd már békén, csak erre kérlek! Csak bajod lesz belőle. Istenem, Aimee, sosem láttalak még ennyire ráindulva semmire. Figyelj, pihenjünk ma egyet. Ebédelünk, megtankoljuk a verdát, aztán autókázunk a parton, ameddig csak lehet. Úszunk, megvacsorázunk, megnézünk egy jó kis műsort valamelyik városban. A francba a vásárral! Na, mit szólsz? Egy kellemes nap, semmi nyűglődés. Van pár félretett dolcsim.

– Azért van ez, mert tudom, hogy más – felelte a lány a sötétségbe meredve. – Mert ő olyasmi, ami mi sosem lehetünk, se te, se én, se senki itt a mólón. Olyan különös, nagyon különös. Az élet úgy hozta, hogy semmi másra nem jó, mint vásározni, mégis itt van. Mi meg nem lennénk kénytelenek a vásárban dolgozni, de csak itt vagyunk a mólón. Néha mintha millió kilométerre lenne a part. Hogy lehet, hogy mi kaptuk a testet, ő meg az agyat, és olyasmiket kiötöl, amiket sosem találnánk ki?

– Te nem is hallottad, amit mondtam! – bosszankodott Ralph.

A lány csak ott ült, Ralph pedig föléje tornyosult, és hangja a messzeségből szólt.

Aimee félig lehunyta a szemét, keze az ölében hevert, és rángott.

– Nem tetszik nekem ez a ravaszkás tekintet – szólalt meg a férfi.

A lány lassan kinyitotta a retiküljét, kivett egy kis köteg bankót, és elkezdte megszámolni.

– Harmincöt, negyven dollár. Tessék. Felhívom Billie Fine-t, és küldetek vele egy olyan magasító tükröt Mr. Bigelow-nak a Ganghes Armsba. Ezt fogom tenni.

– Micsoda?!

– Gondold el, milyen csodálatos lesz neki, Ralph, ha lesz egy a szobájában, amelybe bármikor belenézhet. Használhatom a telefonodat?

– Tessék csak, te eszelős.

Ralph gyorsan megfordult, és elindult az alagútban. Ajtó csapódott. Aimee várt, majd fogta a telefont, és fájdalmas lassúsággal tárcsázott.

A számok között szünetet tartott, visszatartotta a lélegzetét, szemét lehunyva arra gondolt, hogy milyen lehet, ha kicsi vagy, aztán valaki egyszer csak küld neked egy különleges tükröt. Egy tükröt, hogy a szobádban elbújhass a megnövelt képmásoddal, írhasd a történeteket, ne kelljen kimenned a világba, csak ha tényleg muszáj. Milyen lehet ezzel a csodálatos illúzióval egyes-egyedül egy szobában lenni? Boldoggá vagy szomorúvá tesz? Segít az írásban, vagy akadályoz? A fejét ingatta. Így legalább senki nem nézi le. Hajnali háromkor minden hajnalban felkelhet, kacsinthat, táncolhat, mosolyoghat és integethet magának, a magas, nagyon magas, nagyon fess önmagának a fényes tükörben.

A telefonban megszólalt egy hang:

– Billie Fine.

– Jaj, Billie!

ÉJSZAKA BORULT A MÓLÓRA. Az óceán sötéten és zúgva hevert a palánkok alatt. Ralph fázva, viaszsápadtan ült az üvegkoporsójában, kártyát vetett, tekintete merev volt, szája feszes. A könyökénél csikkpiramis emelkedett. Amikor Aimee megjelent a vörös-kéken izzó égők alatt mosolyogva-integetve, akkor sem hagyta abba a kártyavetést, lassan, nagyon lassan rakosgatta tovább a lapokat.

– Szia, Ralph!

– Hogy áll a lamúr? – kortyolt egy koszos pohárból jeges vizet a férfi.

– Hogy van Charlie Boyer? Vagy inkább Cary Grant?

– Csak úgy vettem egy új kalapot – mosolygott a lány. – Jaj, de jó érzés! Tudod, miért? Billie Fine holnap küld neki egy tükröt. Hát nem látod magad előtt a kisember arcát?

– Nem vagyok oda a képzelődésért.

– Még a végén azt hiszik, hozzá akarok menni.

– És miért ne? Magaddal hurcolhatnád egy kis bőröndben. Ha megkérdeznék, hogy hol a férjed, csak kinyitnád, és tessék. Bármikor kiveheted a tokból, mint egy trombitát, játszhatsz rajta, aztán visszateszed. A hátsó tornácon kialakíthatsz egy kis homokozót neki.

– Olyan jól éreztem magam.

– Azt akartad mondani, hogy „jótékonyan”, nem? – Ralph nem nézett rá, száját összeszorította. – Jó-té-kony. Gondolom, ez az egész abból fakad, hogy a lyukon leselkedtem utána, mi? Azért küldtél neki tükröt. A hozzád hasonlók csörgődobbal járkálnak, és kiszívják az örömöt az életemből.

– Majd emlékeztess, hogy többet ne jöjjek hozzád italra. Inkább nem járok emberek közé, ha gonoszak.

Ralph kifújta a levegőt.

– Aimee, Aimee, Aimee. Hát nem érted, hogy nem tudsz rajta segíteni? Az egy félkegyelmű. Amit te csinálsz, az meg olyan, hogy „Hé, haver, légy csak dinka, segítek benne.”

– Egyszer az életben jó hibázni, ha úgy gondolod, hogy segítesz vele valakinek.

– Isten őrizzen a jótevőktől, Aimee!

– Fogd be! Fogd már be! – kiáltotta Aimee, majd elhallgatott.

Ralph hagyta nyúlni a csendet, majd felállt, félretette ujjlenyomatos poharát.

– Vigyázol a bódéra?

– Persze. Miért?

A lány nézte, hogy Ralph tízezer hideg, fehér képmása oson végig az üvegfolyosókon, a tükrök között, szája egyenes vonal, ujjai magukban babrálnak.

Aimee egy teljes percig csak ült a bódéban, majd hirtelen megborzongott. Egy kis óra ketyegett, ő pedig nekiállt felfordítani a kártyalapokat. Várt. Hallotta, hogy a labirintus mélyén egy kalapács dübörög, kopog, megint dübörög; csend lett, folytatódott a várakozás, majd tízezer kép sorjázott, esett szét, Ralph trappolt és nézett rá tízezer képből. Aimee hallotta a halk nevetését, ahogy közeledett a rámpán.

– Mitől lett ilyen fenemód jókedved? – kérdezte gyanakodva.

– Ne veszekedjünk, Aimee – felelte a férfi lezseren. – Azt mondod, Billie holnap elküldi a tükröt Mr. Bignek?

– Ugye nem valami gonoszságon töröd a fejed?

– Én? – A férfi kitessékelte a bódéból, átvette a kártyákat, dúdolva, csillogó szemmel. – Nem én, nem-nem. – Nem nézett a lányra, nekiállt sebesen lecsapni a lapokat. Aimee mögötte állt. Jobb szeme alatt rángani kezdett az izom. Karba fonta a kezét, majd szétvette. Elketyegett egy perc. Nem hallatszott más, mint az óceán mocorgása az éjszakai móló alatt, Ralph szuszogása a hőségben, a kártyák surrogása. A móló felett az eget vastag felhők pólyálták be. A tengeren halvány villámok izzottak fel.

– Ralph… – szólalt meg Aimee.

– Nyugi, Aimee.

– A kirándulás, amiről beszéltél…

– Holnap. Vagy a jövő hónapban. Jövőre. Az öreg Ralph Banghart türelmes fickó. Én nem aggódom, Aimee. Nézd – emelte fel a kezét –, nyugodt vagyok.

Aimee megvárta, hogy a mennydörgés elhaljon a tengeren.

– Csak nem akarom, hogy mérges légy. Nem akarom, hogy bármi rossz történjen. Ígérd meg!

Szél lebbent végig a mólon, egyszer melegen, egyszer hűvösen. Esőszagot hozott. Aimeeről szakadni kezdett a verejték, miközben a lapokat nézte. A távolból halkan hallani lehetett a céllövölde puskáinak pukkanását és az eltalált célpontok koppanását.

És akkor megjelent.

Totyogott a magányos útvonalán, a rovarlámpák alatt, az arca torz és sötét, minden mozdulat megerőltető. Végigbaktatott a hosszú mólón, és Aimee figyelte. Azt akarta mondani neki: Ez az utolsó éjszaka, utoljára kell szégyellnie, hogy idejön, utoljára kell elviselnie, hogy Ralph titokban kifigyeli. Szeretett volna felkiáltani, nevetni, és kimondani Ralph előtt. De nem szólt semmit.

– Helló, helló! – kiáltotta Ralph. – Ma este a ház vendége! Ez az ajándékunk a törzsvendégeknek.

A törpe hökkenten felnézett, apró, fekete szeme zavartan cikázott. Szája a „köszönöm” szót formálta, és megfordult, egyik kezével görcsölő torkára szorította a kis kabáthajtókát, a másikkal titokban markolta az ezüst negyeddollárost. Visszanézett, és aprót biccentett, aztán elindult az üvegfolyosón a sok tucat összepréselt, megkínzott arc között, a fényektől különös, sötét színre égetett arc között.

– Ralph – fogta meg a könyökét Aimee. – Mi ez az egész?

A férfi vigyorgott.

– Jótékony vagyok, Aimee. Jótékony.

– Ralph…

– Css, hallgasd.

Sokáig vártak a fülke meleg csendjében. Aztán messze-messze tompa sikoly harsant.

– Ralph! – kiáltott fel Aimee.

– Hallgasd csak, hallgasd!

Újabb sikoly harsant, még egy, majd még egy, aztán csapdosás, dörömbölés, törés-zúzás a labirintusban. Ott jött Mr. Bigelow, tükörtől tükörig karambolozva-tántorogva, hisztérikusan sikoltozva és zokogva, arcán könnyek, a szája tátva. Kizuhant az izzó, éjszakai levegőbe, vadul körbenézett, majd jajongva elfutott a mólón.

– Mi történt, Ralph?

A férfi a combját csapkodva nevetett. A lány pofon vágta.

– Mit műveltél?

– Gyere, megmutatom – felelte, de nem hagyta abba teljesen a nevetést. És Aimee már a labirintusban volt, fehéren izzó tükrök között rohant, látta a rúzsa vörös lángolását megezerszerezve egy ezüstbarlangban, ahol hisztérikus nők követtek egy gyorsan mozgó, vigyorgó férfit. – Gyere csak! – kiáltotta a férfi, és beestek egy poros szagú, apró helyiségbe.

– Ralph!

A kis szoba szélén álltak, ahová a törpe minden éjjel ellátogatott egy éven keresztül. Mindketten ott álltak, ahol a törpe is minden éjjel, mielőtt kinyitotta a szemét, és megpillantotta önmaga csodálatos mását.

Aimee lassan, egyik kezét kinyújtva, csoszogva belépett. A tükröt megváltoztatták.

Ez az új tükör a normális embereket összezsugorította, nagyon-nagyon kicsivé, de még a nagy emberek is töpörödöttek és sötétek lettek, és még parányibbá torzultak, ha közelebb léptél.

És Aimee ott állt, és azon tűnődött, hogy ha a nagy embereket lekicsinyíti, akkor isten tudja, mit csinál egy törpével, egy apró törpével, egy sötét törpével, egy ijedt és magányos törpével.

Megfordult, és majdnem elesett. Ralph ott állt, és nézte.

– Ralph… istenem, miért tetted?

– Aimee, gyere vissza!

A lány zokogva rohant végig a tükörsor mentén. Elhomályosuló szemmel nehéz volt megtalálni a kivezető utat, de sikerült. Pislogva állt az üres mólón, futásnak eredt erre, aztán meggondolta, és inkább arra rohant, aztán megint másfelé, aztán megtorpant. Ralph jött mögötte, beszélt, de mintha egy fal mögött hallott volna egy hangot éjjel, egy távoli és idegen hangot.

– Ne szólj hozzám!

Valaki futva közeledett a mólón. Mr. Kelly volt a céllövöldéből.

– Hé, láttátok azt a kis pasast? A kis szemét elcsent egy pisztolyt tőlem, töltöttet, és elszaladt, mielőtt elkaphattam volna! Segítetek megkeresni?

Azzal Kelly elrohant, ide-oda forgatta fejét a sátrak között, eltűnt a forró kék-vörös és sárga körték között.

Aimee előre-hátra ringott, aztán tett egy lépést.

– Hová mész, Aimee?

Úgy nézett vissza Ralphra, mintha idegenek lennének, akik csak egymásba ütköztek egy sarkon.

– Segítek megkeresni.

– Nem tehetsz semmit.

– Akkor is meg kell próbálnom. Jaj, Ralph, ez az egész az én hibám! Nem kellett volna felhívnom Billie Fine-t. Nem kellett volna megrendelnem a tükröt, és feldühítenem téged, hogy ezt tedd. Nekem kellett volna odamennem Mr. Bighez, nem odaküldetnem valami őrültséget. Megkeresem, még ha ez is az utolsó dolog, amit életemben teszek.

Ahogy lassan elfordult könnyes arccal, látta a reszkető tükröket a labirintus előtt, az egyikben Ralph tükörképét. Nem tudta levenni a szemét a képről.

– Mi a baj, Aimee? Mit…

Megérezte, mit néz a lány, és arra fordult. Nagyra tágult a szeme.

Homlokráncolva meredt a fényes tükörre.

Egy szörnyű, sápadt arcú, ronda kisember meredt vissza rá, fél méter magasan, összepréselődve a szalmakalapja alatt. Ralph ott állt, és önmagát bámulta, karja az oldala mellett lógott.

Aimee elindult, előbb lassan, aztán gyorsabban, aztán futva. Rohant az üres mólón, és a szél melegen fújt, forró, kövér esőcseppeket szórt az égből, ő meg csak futott és futott.

Pék Zoltán fordítása

A soron következő

— ◆ —

KICSINY, KARIKATÚRÁBA ILLŐ főterecske volt. Benne az alábbi friss kellékek: cukorkásdobozra emlékeztető zenepavilon, ahol csütörtök és vasárnap esténként emberek álltak, és muzsikáltak harsogva; szép, zöld patinás bronz-réz padok, mindenütt csigavonalakkal és cikornyákkal; szép kék-rózsaszín csempés falak – kék, mint a nők frissen pingált szeme, rózsaszín, mint az asszonyok elbújtatott csodái; és szép, franciásan tökéletes kalapdoboz formára nyírott fák. Az egész – a szállodai szobából nézve – azt a fajta megnyerő frissességet és hihetetlen fantáziát árasztotta, amit egy kilencvenes évekbeli francia üdülőfalutól vártunk volna. De nem, ez Mexikó volt! A tér pedig egy gyarmati kisvárosé, benne a szép Állami Operaház (ahol két peso belépti díjért filmeket vetítettek: a Raszputyin és a cárnőt, A nagy házat, a Madame Curie-t, a Várlak… és az Anya szereti apát címűt).

Joseph reggel kilépett a nap melengette erkélyre, letérdepelt a rács mellé, és lefelé irányította kis Brownie kocka fényképezőgépét. Mögötte, a fürdőben folyt a víz, és Marie hangja szólalt meg odabentről:

– Mit csinálsz?

A férfi motyogva felelt:

– …képet. – Az asszony ismét rákérdezett. Kattant a zárszerkezet, a férfi felállt, hunyorogva továbbtekerte a filmet, és azt mondta: – Lefényképeztem a város főterét. Jó ég, micsoda lármát csaptak tegnap este azok a férfiak! Fél háromig el sem tudtam aludni. Jellemző, hogy olyankor érkezünk, amikor a helyi Rotary klub épp rajcsúrozik.

– Mára mit terveztünk? – kérdezte a nő.

– A múmiákat nézzük meg – felelte a férfi.

– Ó! – mondta erre a nő. Majd hosszú csend következett. A férfi bejött, lerakta a fényképezőgépet, és rágyújtott.

– Elmehetek, és megnézhetem őket egyedül is – szólalt meg aztán a férfi –, ha jobb’ szeretnéd.

– Nem – tiltakozott a nő, de nem túl hangosan. – Veled megyek. De inkább azt szeretném, ha hagynánk az egészet. Annyira gyönyörű ez a kisváros.

– Ide nézz! – kiáltott fel a férfi, ahogy a szeme sarkából mozgásra lett figyelmes. Kisietett az erkélyre, megállt, az ujjai közt füstölgő cigarettáról teljesen megfeledkezett. – Gyere gyorsan, Marie!

– Törölközöm – válaszolta a nő.

A férfi mozgást érzékelt a háta mögött, aztán a szappan és a lemosdott test, a nedves törülköző, a friss kölni illata csapta meg az orrát; Marie lépett oda a könyöke mellé.

– Maradj, ahol vagy – figyelmeztette a férfit –, hogy kinézhessek, de senki ne láthasson meg. Pucér vagyok. Mi az?

– Nézd! – kiáltotta a férfi.

A felvonulás végigkígyózott az utcán. Az élen egy férfi haladt, a fején csomaggal. Mögötte nők fekete rebozót, hordozókendőt viseltek, és narancshéjat rágtak, majd kiköpték a kockakőre; mellettük kisgyerekek, előttük férfiak. Némelyikük cukornádat csócsált, a külső kérget rágta, amíg fel nem repedt, aztán jókora darabokat téptek le belőle, hogy szabadon szopogathassák a zamatos pépet és a lédús rostokat. Összesen ötvenen lehettek.

– Joe – fogta meg hátulról a férfi karját Marie.

A sor élén haladó férfi szokatlan csomagot egyensúlyozott óvatosan a fején, akár valami csibepihét.

Ezüstszínű szaténszövetbe burkolták, ezüstszínű szegély és ezüstszínű szalagcsokrok díszítették. És a férfi óvatosan tartotta a bal kezével, míg a másik karja szabadon lengett előre-hátra.

Temetési menet volt, a kis csomag pedig koporsó.

Joseph a feleségére pillantott.

A nő teste a finom, frissen fejt tej színére emlékeztetett. A fürdő halvány pírja eltűnt. Marie szíve valamiféle rejtett belső légürességbe szippantotta be. A nő az üvegajtó keretébe kapaszkodott, és figyelte az előtte elvonulókat, figyelte, ahogy a gyümölcsöt eszik, hallotta, ahogy halkan beszélgetnek, halkan nevetgélnek. Elfeledkezett róla, hogy mezítelen.

– Valamilyen kisfiú vagy kislány egy jobb helyre költözött – merengett a férfi.

– Hová viszik a… kislányt?

Marie nem érezte szokatlannak, hogy lányként gondol rá. Már azonosult azzal a parányi embertöredékkel, amelyet becsomagoltak, mint valamilyen gyümölcs éretlen példányát. Most, ebben a pillanatban őt vitték fel a hegyre a szorító lepelsötétségben, akár a magot egy barackban, némán és rémülten, kívülről az apa érintette a koporsó anyagát; odabent minden puha, hangtalan és szilárd volt.

– A sírkertbe, természetesen; oda viszik a kislányt – felelte Joe, és a cigaretta füstfátylat vont nemtörődöm ábrázata elé.

– Csak nem abba a sírkertbe?

– Az ilyen kisvárosokban csak egy temetőt találni, te is tudod. Általában siettetik a dolgot. Az a kislány alighanem csupán pár órája halott.

– Pár órája…

A nő elfordult, egészen nevetségesen, egészen pucéran, csupán a törülközőt tartotta ernyedt, erőfeszítésre képtelen kezében. Megindult az ágy felé.

– Pár órája még élt, és most…

– Most felsietnek vele a hegyre – fejezte be a mondatot a férfi. – Az itteni klíma nem kíméli a holtakat. Meleg van, nem balzsamoznak. Gyorsan le kell tudniuk.

– De abba a sírkertbe viszik, arra a szörnyű helyre – mondta réveteg hangon a nő.

– Ó, a múmiákra gondolsz – válaszolta a férfi. – Az ne zavarjon!

A nő leült az ágyra, újra meg újra végigsimította az ölébe fektetett törülközőt. Két szeme vakon meredt előre, akárcsak melle barna bimbói. Sem a férfit, sem a szobát nem látta. Tudta, hogyha a férfi csettintene az ujjával, fel sem nézne rá.

– A temetésen gyümölcsöt ettek, és nevettek – merengett.

– Sokáig kell felfelé kaptatniuk a temetőig.

A nő megborzongott, görcsösen mozgott, akár egy hal, amely megszabadítani igyekszik magát a mélyen a szájába fúródott horogtól. Hanyatt feküdt, és a férfi úgy nézett rá, mint aki egy félresikerült szobrot szemlél; csupa bírálat, csupa csend, könnyedség és nemtörődömség. A nő eltűnődött, vajon mennyivel járult hozzá a férfi ahhoz, hogy teste megvastagodott, ellaposodott és megváltozott. A férfi annak idején egyértelműen nem ezt a testet ismerte meg. Menthetetlen volt. Akárcsak az agyag, amit a művész elővigyázatlanul vízzel itatott át, s immár lehetetlen lett volna alakítani. Az agyagot formázáskor a kezünkkel kell melengetni, elpárologtatni belőle a nedvességet. De már megszűnt az a kellemes, nyári hőség közöttük. Tovaszállt a hevület, hogy kiégesse a korosodás felgyülemlett, mellét és testét megereszkedtető nedvességét. Ha alábbhagy a hőség, bámulatos és felkavaró látni, az edény mennyire gyorsan raktározza el sejtjeiben az önpusztító vizet.

– Nem érzem jól magam – pihegte a nő. Csak feküdt ott, és gondolkodott. – Nem érzem jól magam – ismételte el, amikor a férfi nem felelt. Miután várt még egy vagy két percet, felkönyökölt. – Ne maradjunk itt még egy éjszakát, Joe!

– De hát annyira csodás ez a kisváros.

– Igen, de már mindent láttunk. – A nő felkelt. Tudta, mi következik. Jókedv, vidámság, bátorítás, minden egészen hamis és reményteli. – Továbbutazhatnánk Pátzcuaróba. Pillanatok alatt ott lehetnénk. Még pakolnod sem kell, én majd mindent elintézek, szívem! Kivehetünk egy szobát a Don Posadában. Azt mondják, gyönyörű kisváros…

– Ez is gyönyörű kisváros – jegyezte meg a férfi.

– Kúszó murvafürt borít minden épületet… – erősködött a nő.

– Ez… – mutatott a férfi az ablak melletti virágokra – …ugyanúgy murvafürt.

– …és horgászhatnál, imádsz horgászni – tette hozzá derűs sietséggel a nő. – És én is horgásznék, megtanulnám, hogyan kell, igen, mindig is szerettem volna megtanulni! És azt mondják, hogy a taraszkó indiánok vonásai egészen olyanok, mint a távol-keletieké, és alig beszélnek spanyolul, onnan pedig továbbmehetnénk Parícutinba, Uruapanhoz közel, és ott találni a legszebb lakkozott skatulyákat, és annyira élvezni fogjuk, Joe! Becsomagolok. Te csak dőlj hátra, és…

– Marie!

A férfi egyetlen szóval megálljt parancsolt neki, ahogy a nő kiszaladt volna a fürdőszobába.

– Tessék?

– Nem azt mondtad, hogy nem érzed jól magad?

– Nem is éreztem jól magam. Még most sem vagyok jól. De eszembe jutottak ezek a csodás helyek…

– Még az egytizedét sem láttuk ennek a kisvárosnak – próbált észérvekkel hatni a férfi. – Ott van Morelos szobra a hegy tetején, és szeretném lefényképezni, meg az utca végén azokat a francia stílusú épületeket… Ötszáz kilométert utaztunk ide, és még csak egy napja vagyunk itt, te meg rögtön tovább akarnál rohanni máshova. Már kifizettem még egy éjszakát…

– Visszakaphatod az árát – jegyezte meg a nő.

– Miért akarsz elmenekülni innen? – kérdezte a férfi, és figyelmes egyszerűséggel a nőre nézett. – Nem tetszik a város?

– Egyszerűen imádni való – felelte fehér orcával, mosolyogva a nő. – Annyira zöld és takaros.

– Akkor jól van – válaszolta a férfi. – Még egy nap. Tetszeni fog. Megegyeztünk.

A nő szóra nyitotta a száját.

– Tessék? – kérdezte a férfi.

– Semmi.

A nő betette maga mögött a fürdőszoba ajtaját. Zörögve kinyitott egy gyógyszeres ládikát. Víz zubogott egy pohárba. A nő a gyomrára vett be valamit.

A férfi odalépett a fürdőszoba ajtajához.

– Marie, ugye nem a múmiák zavarnak?

– Á-hn – felelte a nő.

– Akkor a temetés volt a gond?

– Hn.

– Mert ha tényleg félnél, egy pillanat alatt összepakolhatok, ugye tudod, szívem?

A férfi kivárt.

– Dehogy, nem félek – szólalt meg végül a nő.

– Jó kislány – válaszolta a férfi.

A SÍRKERTET VASTAG VÁLYOGFAL vette körül, a négy sarkában kicsiny kőangyalok hajoltak kifelé kőszárnyakon, mocskos fejük tetején madárpiszok, a kezükben ugyanebből az anyagból adományozott amulettek, az arcuk kétségkívül szeplősnek mutatkozott.

A napfény melengető, lágy áradatában, amely mélységet és árapályt nem ismerő folyóhoz hasonlított, Joseph és Marie felkaptattak a hegyre, az árnyékuk ferdén kéklett mögöttük. Egymást segítve odaértek a temetőkapuig, kitárták a spanyolkék vasrácsot, és beléptek.

Jó néhány délelőtt elmúlt már a Dia de Muerte, a halottak napja óta, s még mindig szalagok, kusza krepp-papírtekercsek és csillogó szerpentinek csüngtek tébolyult frizuraként a földből kiemelkedő sírkövekről, a kézzel faragott, szeretettől simára csiszolt feszületekről és a márvány ékszeresdobozokra emlékeztető sírokról. Angyali pózokba dermedt szobrok álltak a kavicshalmok felett, az embernyi magas, gondosan kifaragott kövek peremét egészen a földig angyalok borították, itt-ott hatalmas és nevetséges sírkövek hevertek, mint valamilyen éjszakai baleset után száradni kitett ágyak. A sírkert négy fala között pedig, a négyszögletű nyílásokba és résekbe helyezve, koporsók pihentek befalazva, márványtáblákkal és habarccsal befedve, amelyekre neveket vertek, és amelyeket bádogképek, a bennük elhelyezett halottak olcsó, egypesós portréi díszítettek. A különböző képekre kézzel odaragasztva az életükben kedvelt csecsebecsék, ezüsttalizmánok, ezüstkarok, -lábak, -testek, ezüstkupák, ezüstebek, ezüst templomi medálok, vörös krepp és kék szalagok darabkái. Néhol festett bádoglapokat lehetett látni, rajtuk olajjal mázolt angyalszárnyakon a mennyekbe emelkedő halottak ábrázolásai.

Amikor újra szemügyre vették a sírokat, felfedezték a tor maradványait. A meggyújtott ünnepi gyertyákról a kőre csordult kis faggyútáblákat, a lekonyult orchideákat, amelyek szétzúzott vörös-lila madárpókokként hevertek a tejfehér köveken, némelyik ijesztően erotikusnak, petyhüdtnek és aszottnak látszott. Akadtak kaktuszlevelekből, bambuszból, nádból és vadon növő, hervadt hajnalkákból font koszorúk. Szikkadt gardéniából és murvafürtgallyakból összerakott körfüzérek. Az egész sírkert olyannak hatott, akár egy bálterem valamiféle vad táncmulatság után, amelyről elmenekültek a résztvevők; az asztalok összevissza álltak, a konfettit, gyertyákat, szalagokat és a mélyen őrzött álmokat mind hátrahagyták.

Álltak ott – Marie és Joseph – a nap melengette, néma sírkertben a síremlékek között, a falaktól körülzárva. Az egyik távoli sarokban apró termetű alak sétált sírkőről sírkőre, járomcsontja magas, tejszínű bőre spanyol beütésre utalt, vastag szemüveget, fekete kabátot, szürke kalapot, és szürke, vasalatlan nadrágot viselt gondosan bekötött cipővel, és valamilyen munkát ellenőrzött, amit egy másik, szerelőruhába öltözött férfi végzett ásóval az egyik sírkő körül. A szemüveges, apró termetű férfi háromrét hajtott újságot tartott a bal hóna alá csapva, zsebre dugott kézzel.

– ¡Buenos días, señora y señor![1] – köszönt a férfi, amikor végre észrevette Josephet és Marie-t, és odament hozzájuk.

– Itt találjuk a mommiast? – kérdezte Joseph. – Valóban léteznek, ugye?

– Sí, a múmiák – felelte a férfi. – Valóban léteznek, és itt vannak. A katakombákban.

– Por favor – mondta erre Joseph. – Yo quiero veo las mommias, sí?[2]

– Sí, señor.

– Mi español es mucho estupido, es muy malo[3] – szabadkozott Joseph.

– Dehogyis az, señor. Jól beszél! Erre jöjjön, kérem!

A virággal borított kövek között elvezette őket a fal árnyékában megbúvó egyik sírhoz. Egy nagy és lapos síremlékhez, amely egy szintben volt a kavicsos talajjal, rajta vékony, lapos faajtó, lakattal. A lakatot már kinyitották, az ajtó kitárult, zörögve az egyik oldalra csapódott. Mögötte kerek lyuk, amelynek oldalán lépcső tekergett lefelé a mélybe.

Mielőtt Joseph megmozdulhatott volna, a felesége már rá is lépett az első lépcsőfokra.

– Várj! – kérte Joseph. – Inkább én megyek elöl.

– Nem kell. Jó lesz így – válaszolta a nő, aztán megindult lefelé és körbekörbe az egyre sötétedő csigalépcső mentén, amíg a föld el nem tüntette őt. Óvatosan lépkedett, mivel a lépcsőfokokon egy kisgyermek lába is alig fért el. Egyre sötétebb lett, és Marie hallotta, ahogy a gondnok fülmagasságban halad utána, aztán újra kivilágosodott. Kiléptek egy hosszú, meszelt falú csarnokba, úgy hat méterrel a felszín alatt, a boltíves mennyezet tetején elhelyezkedő néhány gótikus ablak halovány fényétől bevilágítva. A csarnok negyvenöt méter hosszú lehetett, bal oldalon kétszárnyú ajtóban ért véget, az ajtóban magas, kristály ablaktáblák, és egy belépést tiltó felirat. A csarnok jobb oldalán fehér rudak, és kerek, fehér kövek hantja.

– A katonák, akik Morelos atyáért harcoltak – szólalt meg a gondnok. Elsétáltak a jókora rakás mellett. Gondosan felstószolták őket, egyik csontot a másikra, akár a tűzifát, a tetején pedig ezernyi kiszáradt koponya halma.

– A csontok és koponyák nem zavarnak – jelentette ki Marie. – A legkevésbé sem emberiek. A koponyáktól és csontoktól nem félek. Olyan rovarszerűek. Ha egy gyerek felnőne, és nem tudná, hogy csontváz rejtőzik benne, nem érdekelnék a csontok, nem igaz? Ezzel én is így vagyok. Ezekről lekapartak minden emberit. Semmi felismerhető nem maradt, hogy borzalmasak lehessenek. Ahhoz, hogy valami borzalmas legyen, felismerhető változásnak kell végbemennie. Ezek nem változtak meg. Még mindig csontvázak, ahogy mindig is voltak. Az a rész, ami megváltozott, mostanra eltűnt, ezért semmiféle hatást nem érnek el. Hát nem érdekes?

Joseph bólintott.

Marie most egészen bátran viselkedett.

– Akkor hát – mondta –, lássuk a múmiákat!

– Erre, señora! – mutatta a gondnok.

A csarnok túlsó végébe vezette őket, messze a csonthalomtól, és amikor Joseph a kezébe nyomott egy pesót, kulccsal kinyitotta, majd szélesre tárta a tiltott kristályajtót, és feltárult előttük egy még hosszabb, félhomályba burkolózó folyosó, ahol emberek álltak.

AZ AJTÓ MÖGÖTT várakoztak hosszú sorban, a boltíves mennyezet alatt, ötvenöt az egyik fal mellett, a bal oldalon, ötvenöt a jobb oldali falnál, öt pedig a távolban, a folyosó legvégén.

– Gondnok uram! – szólalt meg élénken Joseph.

Leginkább egy szobrász tanulmányaira hasonlítottak: a drótváz, az első agyaginak, az izmok és bőr vékony lakkrétege. Befejezetlen maradt mindegyik, mind a száztizenöt.

A pergamenszínű bőr, mintha szárítanák, egyik csonttól a másikig feszült. A testek sértetlenek maradtak, csupán a vizes nedvek párologtak el belőlük.

– A klíma – magyarázta a gondnok. – Megőrzi őket. Nagyon száraz.

– Mióta vannak itt? – kérdezte Joseph.

– Némelyik egy éve, mások öt éve, señor, megint mások tíz éve, hetven éve.

A rémület kínosan hatott. A látogató rendszerint a jobb elsővel kezdte, akit kampókkal és drótokkal, állva rögzítettek a falhoz, és nem nyújtott kellemes látványt, aztán a mellette álló nőre siklott a tekintete, aki hihetetlenül mutatott, aztán az iszonyatos férfira, majd a nőre, aki rendkívül elszomorodott, amiért egy ilyen helyen kellett meghalnia.

– Miért kerültek ide? – értetlenkedett Joseph.

– A rokonaik nem tudták fizetni a sírhely bérleti díját.

– Bérleti díjat kell fizetni?

– Sí, señor. Évente húsz pesót. Vagy, ha végleges sírt akarnak, egy összegben százhetven pesót. De az itteniek nagyon szegények, ahogy bizonyára tudja, és százhetven pesót sokan két esztendő alatt, ha megkeresnek. Ezért idehozzák a halottaikat, és egy évre a földbe helyezik őket, és kifizetik a húsz pesót, és szándékukban áll minden évben fizetni, de minden újabb évben mondjuk egy szamarat kell vásárolniuk, vagy új éhes szájat kell táplálniuk, vagy három új éhes szájat, és a halottak végtére is nem éhesek, és a halottak elvégre nem húzhatják az ekét; vagy új asszony kerül a házhoz, vagy meg kell javítani a tetőt, és a halottak, emlékszik ugyebár, nem fekhetnek egy ágyba a férfival, és a halottak, amint tudja, nem védhetnek az esőtől, ezért elmaradnak a halottak bérleti díjával.

– Aztán mi történik? Figyelsz, Marie? – kérdezte Joseph.

Marie a tetemeket számlálta. Egy, kettő, három, négy, öt, hat, hét, nyolc.

– Mit mondtál? – kérdezte halkan.

– Figyelsz?

– Azt hiszem. Mit mondtál? Ó, persze! Figyelek. Nyolc, kilenc, tíz, tizenegy, tizenkettő, tizenhárom.

– Szóval azután – folytatta az apró termetű férfi – idehívok egy trabajandót[4], és az első év elteltével finom ásójával egyre lejjebb és lejjebb ás. Mit gondol, mennyire mélyre ásunk, señor?

– Kétméternyire. Általában ilyen mélyre szoktak.

– Á, nem, á, dehogy. Ebben, señor, téved. Mivel tudjuk, hogy az első év bérleti díját általában nem fizetik, a legszegényebbeket fél méter mélyre ássuk el. Így kevesebb vele a munka, tudja? Természetesen a család alapján ítélünk, akié a holttest. Egyeseket egy, egy méter húsz, néha másfél vagy két méter mélyre ásunk el, attól függően, mennyire gazdag a család, attól függően, mekkora az esélye, hogy nem kell egy év elteltével újra kiásnunk a helyéről. És hadd mondjam el,