Jane Austen

A Klastrom titka

Jane Austen

Northanger Abbey

Fordította

BÉRESI CSILLA

Hungarian translation © Béresi Csilla, 2010, 2021

Hungarian edition © Lazi Könyvkiadó, 2021

Borítókép © Profimedia-Red Dot Kft., 2021

A Lazi Kft. kiadása

www.lazikiado.hu

info@lazikiado.hu

A kiadásért felel: a kiadó ügyvezető igazgatója

Lektor: Varga Veronika

Műszaki szerkesztő: Szentmiklósi Csaba

Borító: Csikász Katalin, Innovariant Kft.

Felelős szerkesztő: Hunyadi Csaba Zsolt

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-267-569-5

ELSŐ KÖTET

Első fejezet

Senki, aki gyermekkorában látta Catherine Morlandet, nem hihette, hogy hősnőnek született. Élethelyzete, apja és anyja jelleme, saját személye és természete mind-mind ez ellen szóltak. Atyja lelkész volt, köztiszteletnek örvendő férfiú, akinek adtak a szavára, noha Richardnak{1} hívták, és mindennek lehetett nevezni, csak daliásnak nem. Anyagilag függetlennek volt mondható, emellett kétfelől is kapott jövedelmet, s a legcsekélyebb hajlandóságot sem mutatta arra, hogy elzárja lányait a világtól. Catherine édesanyja jókora adag józan ésszel volt megáldva, nyájas természetű volt, és ami fontosabb, egészséges alkat. Három fiút hordott ki Catherine születése előtt, és ahelyett, hogy az utóbbi világra vajúdásába belehalt volna – mint joggal számíthatnánk rá –, további hat gyermeknek adott életet, akik ott cseperedtek körülötte, miközben ő kitűnő egészségnek örvendett. Egy tízgyermekes családról csakis jót mondhatunk, és ez esetünkben is igaz, hisz egyiküknek sem hiányzott sem a keze, sem a lába, sőt a fejük is a helyén volt, Morlandéket azonban egyéb dicséret nemigen illethette, mivel kivétel nélkül mind csúnyácska volt, és ez a rútság Catherine-en már igen zsenge korában kiütközött. Vékonypénzű, suta lányka volt, sápadt, fakó bőrrel, lankatagon csüngő barna hajzattal és erőteljes arcvonásokkal. Ennyit tehát a külsejéről, noha a szelleme ugyanily kevéssé jogosította fel a hősnő szerepkörére. Mindenfajta fiús játékot kedvelt. A krikettet sokkalta jobban szerette a babázásnál, miként a gyermekkor egyéb kedvteléseinél is: nem etetett kerti pelét vagy kanárit, és nem locsolt rózsabokrot. Valójában semmi érzéke nem volt a kertészkedéshez, és ha egyáltalán szedett virágot, hát csak a rosszalkodás öröméért tette, legalábbis erre következtethetünk abból, hogy mindig a tiltott szálakat szakította le. Ilyenek voltak hát hajlandóságai, ám képességei sem bizonyultak különbnek. Semmit nem fogott fel és sajátított el, amíg a fejébe nem verték, és néha még ekkor sem, mivel gyakran volt figyelmetlen, sőt időnként egyenesen butácska. Anyjának kerek három hónapjába került, amíg bemagoltatta vele a Koldusok fohászát,{2} holott már a sorban utána következő húga, Sally is kívülről fújta. De nem mindig volt ilyen nehézfejű, szó sincs róla: A nyúl és barátai{3} című mesét például ugyanolyan hamar megtanulta, mint minden angol kislány. Édesanyja azt kívánta, tanuljon zenét, és Catherine maga is úgy hitte, szeretni fogja, mert élvezettel gyötörte a kivénhedt, rozzant, árválkodó spinét billentyűit. Nyolcévesen elkezdte hát a zenetanulást. Egy évig bírta, tovább nem, és Mrs. Morland, aki nem erőltette lányai kiművelését képességeik avagy hajlandóságuk ellenére, belegyezett, hogy abbahagyja. A nap, amikor a zenetanár elmaradt a háztól, a legboldogabbak közé tartozott Catherine életében. Rajzkészségével sem tűnt ki, noha valahányszor elkérte anyjától egy levél borítólapját,{4} vagy hozzájutott akár egy darabka papiroshoz, telefirkálta házakkal és fákkal, tyúkokkal és csibékkel – egyik olyan volt, mint a másik. Ennyi telt tőle. Írásra és számolásra atyja tanította, franciára az édesanyja. Egyikben sem jeleskedett, és ha tehette, kibújt az órákon való részvétel alól. Minő különös, kiszámíthatatlan jellem! Hanem tízéves kori kihágásai ellenére is jószívű és jó természetű kislány volt, aki ritkán makacsolta meg magát, és még ritkábban civakodott. Kis testvéreivel nyájasan bánt, noha időnként zsarnokoskodott rajtuk. Lármás vadóc volt, gyűlölte a bezártságot és a tisztaságot, és semmit sem szeretett úgy, mint legurulni a ház végében a füves lejtőn.

Ilyen volt Catherine Morland tízévesen. Tizenöt esztendős korára sokat javult a megjelenése: bodorította a haját, és bálokba kívánkozott. Orcája kipirult, arcvonásai kikerekedtek és megszínesedtek, szeme élénkebben csillogott, és alakja is ígéretesebbnek tetszett. A régi szutykos kislány immáron a cicomát kedvelte, és ahogy nyiladozott az értelme, úgy lett egyre tisztább is. Kedvtelve hallgatta szülei helyeslő megjegyzéseit. „Catherine egész csinoska lett, mondhatni mára már szemrevaló.” Efféléket hallgatott ki néhanap, és mekkora örömmel! Ha egy lány, aki élete első tizenöt évében csúnyácska volt, azt hallja, hogy mondhatni szemrevaló, jobban örvend egy ilyen megjegyzésnek, mint az, aki már a bölcsőben is mindenki bálványa volt.

Mrs. Morland jóságos teremtés volt, aki a legjobbakat kívánta gyermekeinek, de idejét annyira lefoglalta az állandó terhesség és a kicsinyek oktatása, hogy idősebb lányai óhatatlanul is magukra voltak utalva. Nem volt túl örvendetes hát, hogy Catherine, aki tizennégy évesen természeténél fogva szemernyit sem emlékeztetett a regényhősnőkre, jobban kedvelte a krikettet és a baseballt,{5} a lovaglást és a szabad kószálást, mint a könyveket. Legalábbis a komoly kiadványoknál{6} jobban; mert ha nem tartalmaztak hasznos ismereteket, s elegendő volt a történet sodrását élvezni az erkölcsi traktátusok unalma helyett, semmi ellenvetése sem volt az olvasás ellen. Ellenkezőleg, tizenöt és tizenhét esztendős kora között hősnőnek készült. Minden olyan művet elolvasott, amely elegendő és alkalmatos idézettel lát el egy hősnőt viszontagságos élete során.

Pope-tól megtanulta megvetni azokat, akik

felfuvalkodva gúnyolják a kínt.{7}

Graytől ezt vágta be:

A rétnek hány pazar virága nő,
S hervad látatlan puszták vad szelén.{8}

Thomsontól meg emezt:

Boldogító feladat
A zsenge eszmét virággá nevelni.{9}

Shakespeare valóságos kincsesbányának bizonyult a számára. Vegyük például ezt:

Az ilyen légnemű
Kis csacsiság a féltékenynek oly
Erős bizonyság, mint a biblia.{10}

Vagy:

A kis bogár, mit lábunk eltapos,
Testében éppolyan fájdalmat érez,
Mint egy haldokló óriás.{11}

Avagy nem így fest-e egy szerelmes ifjú hölgy:

A türelem szép emlékszobraként
Mosolygva búján.{12}

Előmenetelében eddig nem is akadt kivetnivaló, sőt több mindenben is jeleskedett – szonetteket nem írt ugyan, ám olvasásukra rábírta magát. És noha aligha számíthatott arra, hogy a saját szerzeményű prelűdje eljátszásával ámulatba ejti az egybegyűlt vendégsereget, mások zongorajátékát fáradtság nélkül hallgatta. Legkevésbé a ceruzával bánt ügyesen – fogalma sem volt a rajzolás alapjairól –, még annyira sem, hogy felismerhetően ragadja meg a rajzlapon szerelmese arcvonásait. E téren szánalmasan híján volt a hősi magaslatoknak. Pillanatnyilag azonban nem volt tudatában eme hiányosságának, mivel nem volt szerelmese, akit megörökíthetett volna. Anélkül töltötte be tizenhetedik életévét, hogy egy szeretetre méltó ifjú megpendítette volna szíve húrjait, hogy felébresztette volna valódi érzeményeit, mivel eddig csupán igen szerény és röpke hódolatot ébresztett. Ami igazán különös volt! De hát ami különös, arra jószerével találni magyarázatot tüzetesebb kutakodás után. Hisz egyetlen lord sem lakott a környéken, de még egy fia báró sem. Nem nevelkedett a család ismeretségi körében küszöbön talált árva, s egyetlen olyan ifjú sem, akinek származását homály fedte. Apjának nem volt gyámfia, és a földesúrnak sem gyermekei.

Hanem ha egy ifjú hölgy hősnő kíván lenni, nem gátolhatja meg ebben a negyven szomszédos család megátalkodottsága. Valaminek muszáj történnie – és történni is fog –, ami útjába sodorja a hőst.

Mr. Allen, akinek a wiltshire-i falu, Fullerton – itt éltek Morlandék – csaknem valamennyi ingatlana a tulajdonában volt, köszvényét gyógyíttatni orvosa rendelésére Bathba{13} készült. Hitvese, egy jó kedélyű hölgy – aki kedvelte Miss Morlandet, és bizonyára felmérte, hogy ha nem várnak fordulatos kalandok egy ifjú hölgyre a falujában, másutt kell őket keresnie –, meghívta a lányt, hogy tartson velük. Mr. és Mrs. Morland nem győzött hálálkodni, Catherine-nel pedig madarat lehetett volna fogatni örömében.

Második fejezet

Azontúl, amit eddig elmondtunk Catherine Morland testi-lelki adottságairól, most, hogy a mély vízbe vetjük, egy hathetes bathi tartózkodás nehézségei és veszedelmei közé, ideje felhívnunk az olvasó figyelmét – ha az elkövetkező oldalak netalán nem rajzolnák körül elég határozottan a jellemét –, hogy a szíve csupa gyöngédség volt; természete vidám és nyílt, mindennemű mesterkéltség és színlelés nélkül; modora éppolyan, mint azé, aki most nőtt ki a süldő lányok sutaságából és pironkodásából; megjelenése kellemes, és amikor ad rá, akár csinos is; a szelleme pedig nagyjából ugyanolyan tudatlan és ártatlan, amilyen a tizenhét éves leányoké általában.

Ahogy közeledett az indulás órája, Mrs. Morland anyai aggodalmai is felerősödtek, amint ez természetes is. Ezer és ezer baljós előérzet ülte meg szívét és kedélyét a szörnyű elválás során, s árasztotta el könnyekkel az együttlét utolsó napjaiban. Midőn már a búcsúra került sor a szobájában, bölcs ajkáról mi más szólhatott, mint bőségesen osztogatott jó tanácsok. Bízvást gondolhatnók, hogy egy ilyen pillanatban afféle nemesurakra figyelmeztette leányát, akik elhagyatott tanyákra vonszolják a mit sem sejtő ifjú hölgyeket. Csakhogy Mrs. Morland vajmi keveset tudott a nevezett nemesurakról, ezért sejtelme sem volt alávaló fondorkodásaikról és a veszélyről, amelyet leányára nézve jelentettek. Intései ehelyett a következőkre szorítkoztak:

– Kérlek, Catherine, mindig bugyoláld be melegen a nyakadat, amikor este hazafelé tartasz az Alsóvárosi Vigadóból. Annak is örülnék, ha nyilvántartanád a kiadásaidat;{14} itt ez a füzet, ebben vezesd!

Sally vagy inkább Sarah – van-e valamire való ifjú hölgy, aki tizenhat évesen ne változtatna szívesen nevet? – ekkoriban nővére bensőséges barátnéja és bizalmasa volt. Említésre méltó azonban, hogy nem követelt levelet minden postával, sem azt nem ígértette meg vele, hogy beszámol valamennyi új ismerőséről és érdekfeszítő beszélgetésről, amelyet Bath csak teremhet. Valójában minden e fontos utazás körül forgott a családban, ám azzal a józan mértékletességgel és fegyelemmel, amely közönséges lények közönséges életvitelétől csak elvárható, nem pediglen oly nervózus érzékenységgel és gyöngéd érzeményekkel, ahogyan egy hősnő válik el szeretteitől. Az apa nem adott utasítást bankárjának, hogy bocsássa korlátlanul lánya rendelkezésére a pénzét, s nem is nyomott a kezébe százfontos bankót. Mindössze tíz aranyat adott, egy garassal sem többet, de megígérte, hogy szükség esetén kipótolja.

Eme kevéssé kecsegtető körülmények között zajlott le tehát az elválás. Megkezdődött az utazás, annak rendje s módja szerint, feltűnés nélkül, eseménytelenül és biztonságosan. Sem útonállók nem támadtak rájuk, sem vihar nem tört ki, de még csak a batár sem borult fel, ami pedig szerencsésen alkalmat nyújtott volna a hőssel való megismerkedésre. Semmi egyéb nem történt, mint hogy Mrs. Allen megijedt – mint kiderült: alaptalanul –, hogy egy fogadóban hagyta a fapapucsát.

Megérkeztek Bathba. Catherine odavolt az örömtől. Csupa fül és szem volt, ahogy közeledtek e szép és festői városhoz, majd végighajtottak azokon az utcákon, amelyek a szállodájukhoz vitték őket. Catherine boldog akart lenni, és máris az volt.

Rövidesen berendezkedtek kényelmes szállásukon a Pulteney Streeten.

Itt az ideje lefestenem Mrs. Allen jellemét, hogy az olvasó megítélhesse, mennyiben mozdítja elő a továbbiakban a cselekmény szívfacsaró fordulatait; hogyan dönti oly nyomorúságba szegény Catherine-t, amire csak egy utolsó kötet képes, akár oktalanságból, alantasságból és irigységből, akár levelek elfogásával, gonosz szóbeszéddel, netalán azzal, hogy kiutasítja házából a lányt.

Mrs. Allen egyike volt annak a rengeteg nőnek, akinek a társasága nem ébreszt egyéb érzelmet, mint értetlenséget, hogyan is vehette el őt épeszű férfiú. Nem volt sem szép, sem okos, sem pallérozott, sem jól nevelt. Úri származása, csöndes, tunya, alkalmazkodó természete és könnyed csevegése szólt egyedül mellette, ezért választhatta hitvesének az értelmes és józan Mr. Allen. Bizonyos szempontból ő volt a legalkalmasabb, hogy egy ifjú hölgyet bevezessen a társaságba, mivel ugyanúgy emberek közé kívánkozott, és mindenre kíváncsi volt, mint akármelyik nő. Az öltözködés volt a szenvedélye. Ártatlan mulatság volt ez. Hősnőnk bevezetésére a nagybetűs életbe csak három-négy nappal azután kerülhetett sor, hogy gardedámja kitanulta az esedékes módit, és kiöltözött a legfrissebb divat szerint. Maga Catherine is beszerzett egyet-mást. Minekutána mindez eligazodott, eljött a napja, hogy a Felsővárosi Vigadóba{15} járuljon. Haját értő kezek vágták le, és rendezték frizurába, majd gondosan felöltözött. Mind Mrs. Allen, mind a cselédlány kijelentette, hogy szemrevalóbb nem is lehetne. E buzdítással a tarsolyában azt remélte, hogy legalább észrevétlenül elvegyülhet a tömegben. Ami a hódolatot illeti, szívesen vette volna ugyan, de nem csüggött rajta.

Mrs. Allen addig cicomázkodott, hogy csak későn értek a bálterembe. Főszezon volt, a terem zsúfolásig tele emberrel; ezen a tömegen verekedte át magát a két úrhölgy. Ami Mr. Allent illeti, ő egyenesen a kártyaszobába tartott, és sorsukra hagyta őket. Mrs. Allen, akit jobban érdekelt estélyije biztonsága, mint pártfogoltja kényelme, amilyen sebesen csak engedte a szükséges óvatosság, átfurakodott az ajtónál szorongó sokaságon. Catherine szorosan a sarkában maradt, karját kísérőjébe öltve, nehogy elszakadjanak ebben a vásári tülekedésben. A lány legnagyobb meglepetésére beljebb nemhogy ritkult volna a tömeg, éppenséggel tovább duzzadt. Szegényke azt képzelte, hogy az ajtón belül kerülve könnyen találnak alkalmas ülőhelyet, ahonnan jó rálátás kínálkozik a táncolókra. Hanem távolról sem ez volt a helyzet, s bár a két hölgy fáradozása jutalmaként eljutott a terem végébe, itt is ugyanaz fogadta őket: semmit sem láttak a táncosokból, csupán egyik-másik hölgy tollas kalapját. Tovább törtek hát előre holmi ígéretesebb célpont felé, mígnem kitartó erőfeszítésüknek és leleményüknek köszönhetően a legmagasabb padsor mögötti átjáróban találták magukat. Itt kevesebb volt az ember, mint alant, és mivel Miss Morland ilyenformán az egész termet belátta, azt is felmérhette, miféle veszedelmeken verekedte át magát eleddig. Kitűnő volt innen a kilátás, s az este folyamán most először érezte magát bálban: táncolni vágyott, de nem volt kivel. Mrs. Allen időről időre szelíden megjegyezte:

– Bárcsak tudnál táncolni, drágám, bárcsak adódna lovagod!

Ez volt minden, amit tehetett. Ifjabb barátnéja eleinte hálálkodott a figyelmességéért, mivel azonban kísérője oly sűrűn és oly értelmetlenül ismételte óhaját, belefáradt a köszöngetésbe.

Ámde nem sokáig élvezhették a magaslat nyújtotta kényelmet, amelyet oly keservesen harcoltak ki. Hamarosan mindenki teázni csődült, s ők is ott nyomakodtak a tömegben. Catherine valami csalódásfélét kezdett érezni – belefáradt a szüntelen tülekedésbe, az érdektelen és vadidegen ábrázatok sokaságába, no meg abba, hogy bosszúságát enyhítendő még fogolytársaival sem válthatott szót. Amikor végül megérkeztek a teaszalonba, még jobban átérezte a sutaságot, hogy nincs kihez csatlakoznia, egyetlen ismerőse sem akad, egy lovag sem siet a segítségére. Mr. Allennek nyoma veszett, s miután hiába kerestek alkalmatosabb ülőhelyet, végül kénytelen-kelletlen letelepedtek az asztalvégen egy jókora társaság szomszédságában, bár itt is csak egymáshoz szólhattak, máshoz nem.

Mrs. Allen, amint helyet találtak, gratulált magának, hogy nem szakította el a ruháját.

– Borzasztó lett volna, ha elszakad, nem igaz? – mondta. – Olyan finom muszlin. Ami azt illeti, biztosíthatlak, hogy az egész teremben nem láttam ehhez foghatót.

– Milyen kellemetlen – sóhajtotta Catherine –, hogy egyetlen ismerősünk sincs itt!

– Igen, drágám – felelte Mrs. Allen rendíthetetlen derűvel –, úgy van, ahogy mondod.

– De hát mit tegyünk? Az asztalszomszédaink úgy néznek ránk, mintha azon tűnődnének, mit keresünk itt, mintha csak rájuk kényszerítettük volna magunkat.

– Bizony, bizony. Fölöttébb kellemetlen. Bárcsak egy sereg ismerősünk lenne e helyütt!

– Én eggyel is megelégednék… csak lenne kihez fordulnunk.

– Nagyon igaz, drágám. Ha összeakadnánk egy ismerőssel, hidd el, menten csatlakoznánk is hozzá. Tavaly itt voltak Skinnerék – bárcsak az idén is így volna!

– Nem lenne jobb akkor már elmennünk? Még terítékünk sincs a teához, amint látja.

– Igen, valóban elfogytak. Ez egyenesen vérlázító! Mégis okosabbnak vélem, ha maradunk a helyünkön, akkora itt a tumultus! Mi történt a fejemmel,{16} drágám? Attól tartok, valaki meglökte, és félrecsúszhatott.

– Nem, semmi baja, tökéletesen rendben van. Hanem, drága Mrs. Allen, biztos benne, hogy senkit sem ismer ebben a tömegben? Csak akad itt valami ismerőse.

– Istenemre mondom, nincs egy szál se, bárcsak lenne! Tiszta szívemből kívánom, bárcsak egész sereglet gyűlne össze ismerősökből, hogy táncpartnert keríthessek neked. Úgy örülnék, ha táncolhatnál! Nézd azt a furcsa külsejű asszonyságot! Milyen különös egy báli ruha! Mennyire divatjamúlt! Nézd a hátát!

Idő múltán egyik szomszédjuk teával kínálta őket. Köszönettel elfogadták. Könnyed beszélgetés kezdődött a lovagias úriemberrel. Ez volt az egyetlen eset, hogy bárki szólt hozzájuk aznap este. Végül, miután véget ért a tánc, Mr. Allen megtalálta őket, és csatlakozott hozzájuk.

– Nos, Miss Morland – mondta minden kertelés nélkül –, remélem, jól érzi magát a bálban.

– Kitűnően – felelte Catherine, miközben sikertelen kísérletet tett egy ásítás elfojtására.

– Bárcsak táncolt volna, bárcsak akadna már egy lovagja! – sóhajtozott Mrs. Allen. – Mondtam is, milyen jó lenne, ha Skinnerék ezen a télen is itt lennének, vagy eljöttek volna Parryék, ahogy ígérték. Akkor Catherine táncolhatott volna George Parryvel. Annyira sajnálom, hogy nincs táncpartnere!

– Majd máskor több szerencsénk lesz, remélem – vigasztalta férjura.

A tánc végeztével a vendégsereg oszlani kezdett, így a hátramaradók szabadabban járhattak-kelhettek. Ím, eljött az idő egy olyan hősnő számára, aki eddig nem játszott szerepet az este eseményeiben, hogy a figyelem és csodálat középpontjába kerüljön. Úgy ötpercenként, ahogy hazaindult egy-egy csoport, egyre nagyobb tere nyílt Catherine bájainak. Immáron több ifjú is szemrevételezhette, akik korábban nem kerültek a közelébe. Dacára ennek, egyik sem esett ámulatba őt megpillantván, nem futott végig a termen izgatott suttogás, és nem is nevezte senki istennőnek. Catherine mégis szemgyönyörködtető látványt nyújtott. Hát még mennyire ajnározták volna ugyanezek az uracskák, ha három évvel korábbról ismerik!

De megnézték, meg kell hagyni, éspedig némi csodálattal; tulajdon fülével hallotta, hogy két úr csinoskának nevezte. E szavak nem maradtak hatástalanok: nyomban kellemesebbnek érezte az estét, mint annak előtte, hisz kielégült igénytelen hiúsága. Hálásabb volt a két úrnak ezért az egyszerű dicséretért, mint egy vérbeli hősnő a bájait megéneklő két tucat szonettért. Jókedvűen ment csézájához a többieket követve, és tökéletesen elégedett volt a figyelemmel, amelyben részesült.

Harmadik fejezet

Eztán minden reggel meghozta a maga rendre ismétlődő kötelességeit. Vásárolni kellett; várost nézni; az Ivócsarnokba{17} menni, ahol vagy egy órán keresztül korzóztak fel-alá, miközben mindenkit alaposan szemügyre vettek, de nem szóltak senkihez. Mrs. Allen makacsul kitartott a tömérdek ismerős iránti óhaja mellett, amelyet mindannyiszor elismételt, valahányszor újabb bizonyítéka adódott, hogy egy árva lelket sem ismer.

Egy ízben az Alsóvárosi Vigadóban{18} hősnőnk nagyobb szerencsével járt. A ceremóniamester{19} bemutatta egy úrias külsejű fiatalembernek, bizonyos Tilneynek, hogy együtt álljanak táncba. Hat láb magas lehetett, azaz nyúlánk termetű. Az arca megnyerő, szeme fölöttébb értelmes és élénk tekintetű, és bár jóvágásúnak nem volt éppen mondható, közel járt hozzá. A modora is kellemes volt, Catherine tehát szerencsésnek érezhette magát. Tánc közben nemigen nyílt mód társalgásra, amikor azonban leültek teázni, Catherine pontosan olyan kellemesnek találta az idegent, mint amilyennek sejdítette. Ékesszólóan, szellemesen beszélt, s volt a viselkedésében valami évődő elegancia, melyet ugyan a lány alig értett, de felkeltette a kíváncsiságát. Miután elcsevegtek egy ideig a kínálkozó témákról, Tilney váratlanul megszólalt:

– Nem is kérdeztem eddig kegyedet, mikor pedig illendő lett volna: Mióta van Bathban? Megfordult-e már itt, járt-e a Felsővárosi Vigadóban, a színházban, részt vett-e koncerten, és egyáltalán hogy tetszik magácskának ez a hely? Fölöttébb figyelmetlen voltam, de nem tenné-e meg, hogy kielégíti a kíváncsiságomat? Kezdjük mindjárt az elején!

– Ne fáradjon, uram!

– Nem fárasztó, erről biztosíthatom, kisasszony. – Azután mesterkélt mosolyra húzta ajkát, és affektáló, negédes hangon megkérdezte: – Régóta van Bathban, kisasszony?

– Úgy egy hete, uram – felelte Catherine, és kis híján elnevette magát.

– Nahát! – kiáltotta Tilney mímelt csodálkozással.

– Mi ebben a meglepő, uram?

– Nos, ebben igaza van, de valamiféle érzelemnyilvánítás elvárható a kegyed válasza után, és a meglepetést a legkönnyebb megjátszani, és egyébiránt semmivel sem kevésbé indokolt a többinél. – Folytassuk tehát! Nem járt még itt, kisasszony?

– Soha, uram.

– Ejha! Nem látogatott el még a Felsővárosi Vigadóba?

– De igen, uram, a múlt hétfőn.

– És színházban volt-e már?

– Igen, a keddi előadáson.

– Koncerten?

– Igen, szerdán.

– Összességében kedveli Batht?

– Igen… nagyon.

– No, még egy bájvigyor, aztán visszatérhetünk a megszokott hangnemre.

Catherine elfordította a fejét, nem tudván, merhet-e nevetni.

– Látom már, mit gondol felőlem – fordította most komolyra a szót Tilney. – Hogy lehord majd holnap a naplójában!

– A naplómban?!

– Igen, előre tudom, mit ír majd rólam: „Péntek, az Alsóvárosi Vigadóban voltam, a kék szegélyes hímzett muszlinruhám volt rajtam, meg a fekete félcipő, amely igencsak jó szolgálatot tett. Hanem aztán felbosszantott egy féleszű különc, akivel kénytelen voltam táncba menni, és aki a sületlenségeivel gyötört.”

– De hát én semmi ilyet nem írnék!

– Megmondjam, mit kellene írnia?

– Ahogy parancsolja.

– „Egy nagyon kellemes fiatalemberrel táncoltam, akit Mr. King{20} mutatott be. Jót beszélgettünk, valóságos lángelme ez az ember, remélem, a későbbiekben jobban megismerem.” Nos, ez az a bejegyzés, kisasszony, amelynek én is örülnék.

– Mi van, ha nem vezetek naplót?

– Talán nem is ül ebben a helyiségben, én pedig nem vagyok itt maga mellett. E két dologban ugyanúgy kételkedhetnék. Még hogy nem vezet naplót! Hogyan érthetnék meg enélkül a távol lévő kuzinjai, hogy zajlott az élete Bathban? Hogyan ad majd számot a naponta elhangzó bókokról annak rendje s módja szerint, hacsak nem jegyzi le mindezt még aznap este? Hogyan emlékezik vissza ilyen-olyan ruháira, arcszínére, haja göndörségére a maga apró részleteiben, hacsak nem folyamodik szüntelenül a naplójához? Drága kisasszony, többet tudok én az ifjú hölgyek szokásairól, mint hinné! A naplóvezetés igenis örvendetes szokás, s főszerepet játszik a hölgyek könnyed stílusában, amelyet oly sokan dicsérnek. Mindenki egyetért abban, hogy a levélírás képessége kizárólagos női erény. Ebbe talán a természet is belejátszik, meggyőződésem azonban, hogy a naplóírás szokásának szintúgy része van a dologban.

– Magam is gondoltam arra – töprengett el Catherine –, nem írnak-e sokkal jobb leveleket a nők, mint a férfiak. De hát miért is önök vinnék el mindenben a pálmát?

– Amennyire módomban van megítélni, nekem úgy tűnik, hogy a nők levélírói stílusát nem érheti gáncs, három pontot kivéve.

– Melyek ezek?

– A tartalom általános hiánya, a központozás teljes elhagyása és a gyakori nyelvtani hibák.

– Szavamra! Fölösleges lett volna elhárítanom a bókot. Eszerint nem gondol túl sokat rólunk.

– Nem tartom törvényszerűnek, hogy a nők jobb levélírók a férfiaknál, ahogyan duettet sem énekelnek szebben, és nem rajzolnak pompásabb tájképeket. Ízlés dolgában a kiválóság igazságosan megoszlik a két nem között.

Beszélgetésüket Mrs. Allen szakította félbe:

– Drága Catherine-em – mondta –, légy szíves, vedd ki ezt a tűt a ruhaujjamból, attól tartok, máris kilyukasztotta. Ha így van, megsiratom, mert ez a kedvenc báli ruhám, dacára annak, hogy egy rőf mindössze kilenc shillinget kóstált.

– Én is pontosan ezt sejdítettem, asszonyom – méregette a muszlint Mr. Tilney.

– Ért a muszlinhoz, uram?

– Legkivált ehhez, mivel magam veszem meg a kravátlik kelméjét. Engedtessék meg nekem, hogy kitűnő bírának nevezzem magam. A húgom gyakran bíz meg ruhaanyag vásárlásával. A minap is megtettem számára, és minden hölgy, aki látta, remek fogásnak minősítette a szerzeményemet. Mindössze öt shillinget adtam egy rőfért, pedig valódi indiai muszlin.

Mrs. Allent teljesen levette lábáról e különleges jártasság.

– A férfiak általában alig figyelnek az effélére. A férjem például képtelen egyik ruhámat megkülönböztetni a másiktól. Ön nagy segítség lehet a húgának, uram.

– Remélem is, asszonyom.

– És mondja, uram, mit gondol Miss Morland ruhájáról?

– Igazán tetszetős – vette szemügyre a kelmét Tilney –, félő azonban, hogy a mosásban kirojtosodik.

– Hogyan lehet ilyen… – nevette el magát Catherine, de visszanyelte a folytatást: „ilyen fura”.

– Tökéletesen egyetértek önnel – helyeselt a fiúnak Mrs. Allen. – Meg is mondtam Miss Morlandnek, amikor megvásárolta.

– Hanem, tudja, asszonyom, a muszlin sohasem vész kárba, még mindig lehet belőle keszkenőt, fejfedőt vagy köpönyeget varrni. Valójában igen sokoldalú anyag. Ezerszer hallottam ezt a húgomtól, amikor a kelleténél többet vásárolt belőle, vagy a szabásnál maradt fölösleg.

– Bath nagyszerű hely, uram, annyi itt a jó üzlet. Mi, sajnos, vidéken lakunk. Nem mintha nem lennének megfelelő boltjaink Salisburyben, csak hát olyan messze van… nyolc teljes mérföld, Mr. Allen szerint kilenc is megvan. Magam amondó vagyok, nem lehet több nyolcnál, de hát akkora fáradság odamenni… Az ember holtfáradtan ér haza. Itt meg csak kilépek az ajtón, és öt percbe sem telik, máris bevásárolhatok.

Mr. Tilney udvarias érdeklődéssel hallgatta a hölgyet, aki egészen a tánc kezdetéig szóval tartotta őt a muszlinról. Catherine-nek őket hallgatva az volt a benyomása, új ismerőse a kelleténél jobban derül mások gyarlóságain.

– Min töri a fejét? – kérdezte Tilney, amint visszamentek a táncterembe. – Remélem, nem a táncpartnerén, mert a fejét rázza, azaz nem juthatott kedvező véleményre.

Catherine pirulva felelte:

– Nem gondoltam semmire.

– Milyen ravasz kegyed! És meg kell hagyni, bölcs is. Én ezennel mégis megkérem, ne árulja el nekem!

– Nos, nem fogom.

– Köszönöm. Hamarosan jobban összeismerkedünk, én meg majd nyaggatni fogom e témával, valahányszor találkozunk. Márpedig a világon semmi sem mozdítja elő jobban a barátságokat.

Újra táncoltak, és a mulatság végén elváltak, noha Catherine a maga részéről hőn kívánta az ismeretség mélyítését. Nem tudnám megmondani, gondolt-e lovagjára, amikor megitta felvizezett forralt borát, és lefekvéshez készülődött, vagy álmodott-e róla éjszaka. Remélem azonban, nem volt ez több könnyed szendernél, amolyan reggeli félálom, ha igaz az, amit egy ünnepelt író állított, miszerint egyetlen ifjú hölgy sem eshet szerelembe, amíg lovagja nem nyilatkozik érzelmeiről, mert biz úgy illik, hogy ő álmodjon először hölgyéről. Hogy mennyire válna be Mr. Tilney szerelmes, álmodozó lovagként, nem foglalkoztatta Mr. Allen elméjét, mindamellett nem volt ellenére ez az ismeretség, ugyanis már kora este megtudta a lány táncpartneréről, hogy jó házból való úriember, Gloucestershire-ben lakik, és foglalkozására nézve tiszteletes.

Negyedik fejezet

Catherine másnap reggel a szokottnál szaporább léptekkel sietett az Ivócsarnokba. Csöppet sem kételkedett abban, hogy még reggel viszontlátja Mr. Tilneyt. Készen állt arra, hogy széles mosollyal köszöntse, de nem volt szükség a mosolyára, mert a fiatalember nem jelent meg. Pedig e felkapott órákban mindenki látható volt itt, aki élt és mozgott Bathban, őt kivéve. Folyvást hömpölygött a tömeg fel-le a lépcsőn, csupa olyan arc, amely senkit sem érdekelt, és amelyet senki sem kívánt látni; ő, egyedül ő nem volt köztük.

– Minő kellemes hely is ez a Bath! – állapította meg Mrs. Allen, ahogy letelepedtek a Nagyóra{21} szomszédságában, mert már annyit jártak föl-alá, hogy belefáradtak. – De mennyivel kellemesebb lenne, ha ismerősre akadnánk!

Eme óhajának oly sokszor adott már hangot hiába, hogy semmi oka nem volt a további reménységre. Mégis egyre azt halljuk, „fel a fejjel, minden sikerül” vagy „légy mindig serény, jutalmát elnyeri az erény”{22}. És lám, nem hiába volt mindig serény a jeles hölgy, nem hiába kívánta napról napra ugyanazt, végül nem maradt el a jutalom, mert alig ült ott tíz perce, amikor egy nagyjából vele egykorú asszonyság telepedett le mellé. Néhány percig figyelmesen méregette, majd nyájasan megszólította:

– Azt hiszem, asszonyom, sehogyan sem tévedhetek. Régen találkoztunk, de nem Allennek hívják kegyedet?

Miután kérdésére tüstént választ kapott, az idegen Thorpe néven mutatkozott be. Mrs. Allen nyomban ráismert volt iskolatársnője és szívbéli barátnéja arcvonásaira, akit házasságuk óta csak egyszer látott, és már annak is sok-sok éve. Mindketten felettébb megörültek a váratlan találkozásnak, hiszen bő tizenöt éve semmit sem hallottak egymásról. Mindkét hölgy megdicsérte a másik külsejét, és miután elsiratták az idő múlását, arra terelődött a szó, mily kevéssé számítottak e találkozásra épp Bathban, és mekkora öröm viszontlátni egy régi ismerőst. Ezután hozzátartozóikról, nővéreikről és kuzinjaikról érdeklődtek, egymás szájából véve ki a szót. Mindkettőt inkább a maga mondókája érdekelte, mint a másiké. Mrs. Thorpe családanyaként megszokta, hogy túlkiabálja gyermekeit, ezért előnye volt társnőjével szemben. Amikor azután a fiai képességeiről és a lányai szépségéről kezdett el áradozni, részletesen ecsetelve nézeteiket és helyzetüket – miszerint John Oxfordban tanul, Edward a Merchant–Taylors’-ban,{23} míg William tengerre szállt –, meg hogy jobban tisztelik, becsülik mindahányat, mint bármely más földi halandót; nos, ekkor szegény Mrs. Allennek elakadt a szava; nem volt mivel elárasztania oda sem igen hallgató barátnéja hitetlenkedő fülét. Csak ült ott, hallgatta ezeket az anyai ömlengéseket, s azzal vigasztalta magát – mert éles szeme hamarost felfedezte –, hogy Mrs. Thorpe köpönyege korántsem olyan szemrevaló, mint az övé.

– Lám, már jönnek is az én drága kislányaim! – kiáltotta Mrs. Thorpe, s három csinos teremtésre mutatott, akik kart karba öltve közeledtek. – Drága Mrs. Allen, alig várom, hogy bemutassam őket! El lesznek ragadtatva, hogy megismerhetik kegyedet. A legmagasabb Isabella, a legidősebb leányom. Hát nem kellemetes ifjú hölgy? A többinek is nagy a sikere, de úgy hiszem, ő a legszebb.

A Thorpe kisasszonyokat annak rendje s módja szerint bemutatták, s rövidesen sor került Miss Morlandre is, akiről a hölgyek egy ideje megfeledkeztek. Neve szemlátomást mindegyiküket meghökkentette, és miután a legidősebb nővér kedvesen szólt hozzá, hangosan megjegyezte:

– Látjátok, mennyire hasonlít a fivérére Miss Morland!?

– Szakasztott mása! – kiáltotta az anya. – Bárhol látom, felismerem, hogy a testvére!

Ezt azután valamennyien elismételték még párszor. Catherine egy pillanatra meglepődött, de Mrs. Thorpe és a lányai alig kezdtek bele annak elbeszélésébe, honnan ismerik Mr. James Morlandet, eszébe jutott, hogy bátyja a közelmúltban bensőséges barátságba került egy egyetemi társával, bizonyos Thorpe-pal, továbbá hogy annak családjával London környékén töltötte a karácsonyi vakáció utolsó hetét.

Miután mindez kiderült, a Thorpe kisasszonyok kifejezték őszinte óhajukat, hogy közelebbről is megismerjék egymást. De hisz máris barátnék, azzá teszi őket fivéreik barátsága – bizonygatták kórusban. Catherine mindezt örömmel hallgatta, és a tőle telhető nyájassággal felelgetett. A barátság első jeleként rövidesen belekarolt a legidősebb nővér, és körbejárt vele a helyiségben. Catherine-t annyira elbűvölte ez az új bathi ismeretség, hogy Miss Thorpe-pal csevegve szinte teljesen elfeledkezett Mr. Tilneyről. Szó, mi szó, a barátság a legjobb gyógyír a szerelmi csalódásra.

A társalgás hamarosan olyan témák felé fordult, amelyek szabad csapongásukkal gyakran teremtenek azonnali közösséget két fiatal hölgy között: ruhák, bálok, flörtök és nevetséges alakok képezték a csevegés tárgyát. Miss Thorpe ugyanakkor négy kerek évvel volt idősebb Catherine-nél, és legalább ennyivel tájékozottabb is. Határozott előnye volt hát vele szemben. Össze tudta vetni a bathi bálokat a turnbridge-iekkel,{24} aztán emezek divatját a londonival; felvilágosította új barátnéját az ízléses viselet számos kellékéről; menten flörtöt sejtett, ha egy úr és hölgy egymásra mosolygott; és a tömeg sűrűjében is felfedezte a nevetséges figurákat. Tudományával elnyerte Catherine jogos csodálatát, akinek mindez vadonatúj volt. E tisztelet talán a bensőséges barátság útjában állt volna, ha Miss Thorpe modora nem olyan könnyed és vidám. Oly őszintén örvendezett, amiért megismerhette, hogy ez minden megilletődöttséget eloszlatott, és csupán a gyöngéd érzelmeknek hagyott helyet. Növekvő lelkesültségüknek nem volt elég az Ivócsarnok szűkös tere, amelyet vagy fél tucatszor jártak körbe, így aztán együtt távoztak. Miss Thorpe elkísérte Miss Morlandet Mr. Allen szállásának kapujáig. Itt meleg és hosszúra nyúló kézszorítással váltak el, miután kölcsönös megkönnyebbülésükre tisztázták, hogy este újra látják egymást a színházban, és másnap reggel ugyanabba a templomba mennek istentiszteletre. Catherine ezután felfutott a lépcsőn, majd a nappali ablakából leste, hogy megy végig az utcán Miss Thorpe; megcsodálta járása légies kecsességét, divatos öltözékét és mutatós termetét, és hálát adott az égnek, amiért egy ilyen barátnét vezetett az útjába.

Mrs. Thorpe özvegy volt, és annak nem túl tehetős. Kedélyes, jó szándékú asszonyság volt, és büszke anya. Legidősebb lánya igazi szépségnek számított, és húgai, akik ugyanolyan csinosnak hitték magukat, mindenben őt utánozták: úgy öltöztek, mint ő, ami javukra is vált.

Azért számolok be futólag a családról, hogy ne kelljen hosszan és aprólékosan jellemeznem az anyát magát, hajdanvolt kalandjait és hányattatásait, mert ez bízvást megtöltene három-négy fejezetet. Másról sem lenne szó bennük, mint mihaszna lordokról és intézőkről,{25} mi több, azokat a beszélgetéseket is rendre el kellene ismételnem, amelyek bő húsz éve zajlottak.

Jegyzetek

{1} Ezt a homályos utalást a Richard névre általában családi tréfának vélik. 1796. szeptember 15-én kelt levelében Austen ezt írta: „Mr. Richard Harvey kézfogóját elhalasztják, amíg nem talál magának jobb keresztnevet, s ő is ebbe veti minden reményét.”

{2} E poémát 1769-ben adta ki Thomas Moss tiszteletes. Szónoklattanlecke gyanánt szokták felmondani a gyermekek.

{3} John Gay (1685–1732) egyik legkedveltebb meséje. A Catherine kislány korában tanult többi leckéhez hasonlóan ez is jelkép értékű utalás a későbbi cselekményre: a nyúl barátai egytől egyig eltűnnek a mesében, ha veszély közeleg.

{4} A leveleket ekkor nem borítékban küldözgették, hanem beletették egy üres papirosba, viasszal lepecsételték, és ráírták a címzést. A papír nem volt olcsó, ezért az ifjú Catherine arra firkál, amit csak talál.

{5} A baseball itt egyfajta körjátékra utal, az amerikai nemzeti sport előfutárára.

{6} Austen utalása nem ismeretterjesztő, hanem inkább erkölcsnemesítő művekre vonatkozik.

{7} Alexander Pope (1688–1744): Elegy to the Memory of an Unfortunate Lady (1717).

{8} Pontatlan idézet Thomas Graytől (1716–1771).

{9} James Thomson (1700–1748) The Seasons című művéből a Spring sűrítménye.

{10} Részlet William Shakespeare Othello, a velencei mór című drámájából, harmadik felvonás 3. szín, fordította Kardos László. Az idézetet (szándékosan) tévesen idézi az írónő.

{11} Részlet William Shakespeare Szeget szeggel című művéből, harmadik felvonás 1. szín, fordította Mészöly Dezső. Az idézetet (szándékosan) tévesen idézi az írónő.

{12} Részlet William Shakespeare Vízkereszt, vagy amit akartok című vígjátékából, második felvonás 4. szín, fordította Rónay György és Radnóti Miklós.

{13} Bath híres volt gyógyvizéről. A 18. században Beu Nash az ország legdivatosabb fürdőhelyévé fejlesztette.

{14} A pénzzel való gazdálkodás hozzátartozott a fiatal nők neveltetéséhez.

{15} 1771-ben épült meg ifj. John Wood tervei alapján Bath magasabban fekvő részén, a Circus közelében. Hetente rendeztek itt táncmulatságokat vagy koncerteket. Új Vigadónak is hívták.

{16} A kor divatja szerint a rizsporos és pomádés haj alá tömést helyeztek, majd fátyollal vagy szalagokkal ékesítették. Az így elkészült frizura könnyűszerrel elcsúszhatott a fejen.

{17} Az apátság keleti szomszédságában található épület, 1792–96-ban újították fel. Ebbe a tágas és divatos terembe jártak ásványvizet inni Bath vendégei.

{18} A Felsővárosi Vigadótól délre helyezkedett el, az apátság és az Ivócsarnok közelében. Hetente rendeztek itt bálokat és koncerteket.

{19} A ceremóniamester gondoskodott a viselkedési és öltözködési szabályok betartásáról, ő mutatta be egymásnak azokat a hölgyeket és urakat, akik hivatalosan nem ismerték egymást, hogy azután illendően táncolhassanak a bálokon.

{20} 1785-től 1805-ig James King volt az Alsóvárosi Vigadó ceremóniamestere. 1805-től a Felsővárosi Vigadóban szolgált.

{21} Thomas Tompion (1639–1713), az egyik legkiválóbb órásmester adományozta Bathnak.

{22} Ez a mondás megtalálható Thomas Dyche A Guide to the English Tongue című 1707-es munkájában. Ez a sokszor kiadott könyv a helyes kiejtésre és a helyesírásra oktatta a gyermekeket, bebiflázandó erkölcsnemesítő rigmusok segítségével.

{23} 1561-ben létesült londoni iskola, amelyet a helyi kereskedők céhe tartott fenn.

{24} Turnbridge Wells szintén felkapott fürdőhely volt.

{25} Ezek az emberek általában a középosztályból kerültek ki, és jogi, anyagi ügyeket intéztek. A gótikus és érzelmes prózában, amely Austen legfőbb célpontja e helyütt, ők forgatják ki vagyonukból az erényes özvegyeket.

MEGJELENT:

JANE AUSTEN: Büszkeség és balítélet

JANE AUSTEN: Catharine

JANE AUSTEN: Emma

JANE AUSTEN: Értelem és érzelem

JANE AUSTEN: A mansfieldi kastély

JANE AUSTEN: A Klastrom titka

JANE AUSTEN: Lady Susan

JANE AUSTEN: Meggyőző érvek

JANE AUSTEN: Szerelem és barátság

JANE AUSTEN–JULIA BARRETT: Charlotte

JANE AUSTEN–MERRYN WILLIAMS: A Watson család története

LOUISA MAY ALCOTT: Kisasszonyok

LOUISA MAY ALCOTT: Jó feleségek

BÁNYAI D. ILONA: Erdély lángjai

CLARE BOYLAN–CHARLOTTE BRONTË: Emma Brown

CHARLOTTE BRONTË: Jane Eyre

EMILY BRONTË: Üvöltő szelek

VICTORIA CONNELLY: Álmaim hőse, Mr. Darcy

VICTORIA CONNELLY: Hétvége Mr. Darcyval

VICTORIA CONNELLY: Mr. Darcy örök

HELEN HALSTEAD: Mr. és Mrs. Darcy

THOMAS HARDY: Távol a világ zajától

SYRIE JAMES: Jane Austen naplója

KIMURA REI: Pillangókisasszony

MÉHES GYÖRGY: Gina

MÉHES GYÖRGY: Szép szerelmek krónikája

SHEILA NORTON: Állatdokik Hope Greenben

SHEILA NORTON: Charlie – A macska, aki életet mentett

SHEILA NORTON: Oliver – A macska, aki megmentette a karácsonyt

BETH PATTILLO: Jane Austen tönkretette az életem

BETH PATTILLO: Mr. Darcy összetörte a szívemet

ALEXANDRA POTTER: Én és Mr. Darcy

SCHMÖLTZ MARGIT: Anonymus – A sólyom szárnyat bont

SCHMÖLTZ MARGIT: Kő kövön

TORMAY CÉCILE: Emberek a kövek között

TORMAY CÉCILE: A régi ház

SHANNON WINSLOW: Titkok és szenvedélyek

SHANNON WINSLOW: Visszatérés Longbournba

W. J. WEATHERBY: Tűzszekerek

A könyveket keresse a könyvesboltokban
vagy megrendelhetők az alábbi címen:

6701 Szeged, Pf. 954; (62) 407-511;
e-mail: info@lazikiado.hu • www.lazikiado.hu