Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2021

I. Azok a fura franciák

II. A gyémántmezőkön

III. Egy kis tudomány jó barátságból tanítva

IV. Vandergaart-Kopje

V. Az első ásás

VI. Bányászélet

VII. A beomlás

VIII. A nagy kísérlet

IX. Meglepetés

X. Watkins János tépelődik

XI. A «Dél csillaga»

XII. Utazási készületek

XIII. Transvaalon keresztül

XIV. A Limpopo északi partján

XV. Összeesküvés

XVI. Árulás

XVII. Egy afrikai versenyfutás

XVIII. Egy strucc, mely beszélni tud

XIX. A csodás barlang

XX. A visszatérés

XXI. A titkos ítélőbíróság

XXII. Újfajta bánya

XXIII. A gyarmati kormányzó ítélete

XXIV. Egy lehulló csillag

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Jules Verne

DÉL CSILLAGA
A GYÉMÁNTOK HAZÁJA

fordította
György Aladár

BUDAÖRS, 2021

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-365-1 EPUB
ISBN 978-963-559-366-8 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2021

A mű eredeti címe:
L'Étoile du sud

első kiadás: 1884
az elektronikus változat az 1909. évi
magyar nyelvű kiadás alapján készült

a borító dél-afrikai gyémántbányáról készült metszet és
Jules Verne (1828 – 1905) portréja
részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

I.
Azok a fura franciák

- Beszéljen uram, hallgatom!

- Uram, van szerencsém megkérni leányának, Miss Watkinsnak kezét.

- Alice kezét?

- Igen, uram. Kérelmem, úgy látszik, meglepi önt. Talán megbocsátja, ha azzal fárasztom, hogy kissé megmagyarázzam, amit talán rendkívülinek tart. Huszonhat éves vagyok. Mere Cipriánnak hívnak. Bányászmérnök vagyok s a műegyetemen jeles oklevelet szereztem. Családom tisztességes és köztiszteletben áll, bár nem gazdag. A francia konzul a Fokföldön bizonyságot tehet és felvilágosítást adhat róla; ha többet is akarna megtudni, barátom, Barthés Pharamond, a rettenthetetlen vadász, kit ön jól ismer, mint általában mindenki Griqua-földön, szintén bizonyíthatja szavaimat. Én itt tudományos megbízatásban vagyok a tudós akadémia és a francia kormány megbízásából. Múlt évben az Institutétól a Houdart-díjat nyertem egy munkámért, mely Auvergne vulkánikus szikláinak vegytani elemzéséről szólt. Vaal gyémánttermő vidékéről szóló dolgozatomat, melyet rövid időn befejezek, a tudós világ bizonyára szintén rokonszenvesen fogja fogadni. Ha visszatérek, Párizsban a bányászati iskola tanárává fognak kinevezni s állandó lakásom lesz ott az Egyetem utcában 104. szám alatt a harmadik emeleten. Fizetésem a jövő év január elsején négyezer-nyolcszáz frankra emelkedik. Tudom, hogy ez nem Peru; azonban magán munkáim eredménye, a kísérletek, akadémiai díjak és szakközlönyökben kiadandó dolgozataim ez összeget csaknem meg fogják kétszerezni. Hozzáteszem, hogy igényeim szerények; mi sem gátolja tehát, hogy boldogok legyünk. Uram, van szerencsém megkérni leányának, Miss Watkinsnak kezét.

Már e rövid társalgás szilárd s határozott hangjából is könnyen észre lehetett venni, hogy Mere Ciprián megszokta minden esetben egyenesen a tárgyhoz szólam s egészen nyíltan beszélni.

Arca nem hazudtolta meg a hatást, melyet beszéde előidézett. Oly fiatal ember volt, ki rendesen felsőbb tudományos kísérletekkel foglalkozott; s ezért nem engedett több időt a világi hiúságokra, mint amennyi múlhatatlanul szükséges volt.

Gondosan megfésült gesztenyeszín haja, szőke szakálla, mely azonban még alig emelkedett az arcbőr fölé, egyszerű nyers vászonból készült úti ruhája, tíz souért vett szalmakalapja, melyet udvariasan a bemenetnél lévő székre tett, míg társa az angolszász faj szokott fesztelenségével folytonosan fedett fővel ült - mindez Mere Ciprián komoly jellemét tükröztette vissza; mi nyugodt tekintete tiszta szívre s nyugodt lelkiismeretre mutatott.

Még azt is elmondhatjuk, hogy e fiatal ember oly tökéletesen beszélt angolul, mintha hosszabb időn át tartózkodott volna Nagy-Britannia valamelyik legnemzetibb megyéjében.

Watkins úr hosszúszárú pipából füstölve hallgatta; fából készült karosszéken ült, bal lábát egy szalmaszékre kinyújtva durva asztalon könyökölt, melyen egy korsó gin volt meg egy félig megtöltött pohár. Ez az úriember fehér pantallót viselt, durva kék vászon mellényt, sárgás flanelinget nyakkendő és hajtóka nélkül. Rengeteg nagy posztókalapja alatt, mely a szürkülő fejhez mintha oda lett volna nőve, látszott a vörös és duzzadt arc, mely fagyos pöszmétéhez hasonlított. E kevéssé vonzó arcot nagyrészt elfedte a sárgás kutyatejszínű ritka szakáll, de élénken tűnt elő belőle két kis szürke szem, melyekből azonban alig lehetett türelmet és jóságot kiolvasni.

Watkins úr mentségére meg kell azonban említenünk, hogy a köszvény miatt rettenetesen szenvedett s ezért volt kénytelen ballábát begöngyölgetve tartani; és hogy a köszvény más országokban sem, Afrika déli részében pedig még kevésbé alkalmas arra, hogy megszelídítse azoknak jellemét, kiknek ízületét megtámadja.

A leírt jelenet ugyanis Watkins úr gyarmatépületének földszinti helyiségében folyt le, mely az egyenlítőtől délre, a 29-ik szélességi fok alatt s a párizsi meridiántól számítva a keleti hosszúság 22°-nál, Oranje Köztársaság nyugati s a brit fokföldi gyarmat északi határán, Dél-Afrika vagy az angol-hollandiai afrikai birtokok közepén feküdt. Ez országot, melynek határát a Narancs-folyó jobb partján túl a nagy Kalahári sivatag képezi, s melyet a régi térképeken a Griquák földjének neveztek, mintegy tizenkét év óta sokkal helyesebben a «Diamonds-Field», azaz «Gyémántmező» név alatt ismerjük.

A társalgószoba, amely ezen társalgás színhelye volt, szintén érdekes volt; amennyiben némely itt elhelyezett bútordarab drága és pompás, a benső fölszerelés némely része pedig szegényes volt. A padló például egyszerű vert földből volt, de részben vastag szőnyeg s drága prémek borították. A falakon sehol sem volt egyéb, mint papír-tapéta, de rajta függött egy gyönyörű ingaóra vésett munkával, értékes különböző nemű fegyverek, pompás keretbe foglalt angol festmények. Bársonydívány terült el egy fehér faasztal mellett, mely utóbbit legföljebb konyhában lehetett volna szükségből használni. Az egyenesen Európából hozatott karosszékek hiába terjesztették ki karjaikat Watkins úr felé; ez jobban szerette régi karosszékét, melyet saját kezével faragott. Egészben véve azonban az értékes tárgyak halmaza s különösen a párduc-, leopárd-, zsiráf- és tigrisbőrök, melyek a bútorokon mindenütt szétszórva hevertek, az bizonyos barbár gazdagságra emlékeztettek e teremben.

Különben lehetett látni a tetőzet alakjából, hogy az épületnek nem volt emelete és az egész csak földszinti helyiség volt. Mint általában e vidéken, ez is részben deszkákból, részben vert földből állott, a tetejét pedig csatornás ólomlemezekkel fedték, melyeket a fadeszkákra könnyedén odaillesztettek.

Látható volt továbbá, hogy ezt sem építették úgy, hogy állandó tartózkodási hely legyen. Valóban egy pillantás az ablakon át elegendő volt, hogy jobbról és balról öt vagy hat elhagyott épületet vegyünk észre, melyek mind egyszerűek voltak, de különböző korúak s a pusztulás különböző fokozatai szerint egymástól eltérők. Ezek voltak azok a házak, melyeket Watkins úr egymásután építtetett, melyekben lakott, s melyeket, amint vagyona gyarapodott, ismét elhagyott, úgyhogy azokat vagyona gyarapodása lépcsőinek lehetett tekinteni.

A leginkább összeomlott ház egyszerűen gyephalmazból készült s alig lehetett másnak, mint kunyhónak nevezni. A következő már vert földből készült, a harmadik földből és deszkából, a negyedik még ezenfelül ólomból is. Mintegy az ipar fokozatos haladását is lehetett rajtuk látni, amint azt Watkins úr erszénye bírta.

E többé-kevésbé tönkrement lakások mind egy dombon állottak, a Vaal és Modor egybeömlésénél, mely két folyó Dél-Afrika e vidékén a Oranje-folyónak legtekintélyesebb mellékvize. Köröskörül, amennyire az ember szeme elláthatott, délnyugat és észak felé, nem volt más, csak kopár és kellemetlen sivatag. A Veld - miként az itt lakók e vidéket nevezik - kopár, terméketlen, homokos puszta, melyen messze távol csak itt-ott látszik ritkás fű s néhány tövisbokor. E szomorú vidék jellemző sajátságai közé tartozik, hogy egyetlen fa sem tenyészik rajta. S mivel a kőszén is egészen hiányzik s a közlekedés a tengerrel nehéz és költséges; nem kell csodálkoznunk, hogy tüzelőanyag sincsen és házi használatra csak szárított trágya marad.

Ezen egyhangú, meglehetős szomorú kinézésű talajon terül el a két folyó partja, oly alacsonyan s annyira összeszorítva, hogy szinte alig tudjuk megérteni, miért nem folynak széjjel az egész síkságon.

Csak kelet felé, a láthatár szélén lehet látni két hegységnek, a Platberg és Paardebergnek fogazott nyúlványait és ezek aljában éles szemű ember észre veheti a füstöt, a port; továbbá kis fehér pontokat, melyek házak vagy kunyhók - szóval élőlények tartózkodási helyei.

Itt e helyen, Veldben, vannak a gyémántkutatók tanyái, a Du Toit’s Pan, a New Rush; s amely talán valamennyi közt a leggazdagabb, a Vandergaart-Kopje. Mindezen különböző, az égbolt felé nyitott s csaknem a föld felszínén levő bányában, melyeket közönségesen «dry-diggings», azaz száraz bányák névvel jelölnek, 1870 óta körülbelül négyszázmillió frank értékű gyémántot s drágaköveket találtak. Mindannyian együtt vannak egy nagy körben, mely legföljebb két vagy három kilométernyi átmérőjű. Watkins tanyájáról, mely innen körülbelül négy angol mérföldnyire fekszik, közönséges távcsővel igen világosan lehet látni az ablakból mindeniket.

Különben e helyet tanyának vagy majornak nevezni igazában alig lehet, mivel körös-körül alig lehetett másnemű gazdálkodást látni. Miként Dél-Afrika e vidékén lakó más állítólagos farmerek, Watkins úr is sokkal inkább baromtenyésztő volt, egész sereg ökör, kecske és juh tulajdonosa, mint valódi földművelő.

Ezalatt azonban Watkins úr még mindig nem válaszolt Mere Ciprián oly udvariasan, de azért egész határozottan feltett kérdésére. Miután legalább három percet szánt a gondolkozásra, végre elszánta magát, hogy pipáját kiveszi ajkai közül s ekkor a következő véleményt fejezte ki, mely bizonyára elég távoli vonatkozással bírt a fölvetett kérdéssel:

- Azt hiszem, hogy az időjárás változni fog, kedves uram! Köszvényem sohasem kínzott meg még annyira, mint ma reggel óta!

A fiatal mérnök összeráncolta homlokát, kissé elfordította fejét s megerőltetésébe került, hogy a kellemetlen meglepetést ne lehessen rajta észrevenni.

- Talán jól tenne, Watkins úr, ha lemondana a szeszes italról! - mondta egész nyugodtan a kancsóra mutatva, melynek tartalma a töltögetés folytán eléggé láthatólag megapadt.

- Lemondjak a ginről! Jupiterre! Ön jó tanácsot ad! - kiáltott a farmer. - Ártott-e valaha a gin becsületes embernek?... Igen; tudom, hogy ön ezt akarja mondani!... De engedje meg, hogy idézzem egy orvos tanácsát, melyet egy köszvényben szenvedő lordmayornak adott! Hogy is hívták csak ezt az orvost? Abernethy, azt hiszem! «Akar-e ön meggyógyulni? - mondta betegének - akar-e ismét erőt szerezni? Éljen észszerűen naponként egy shillingből s ez összeget keresse meg saját munkájával!» Ez igaz és jó dolog! De ha a mi öreg Angliánkban valaki csak azért, hogy jó erőben maradjon, naponként megelégednék egy shillinggel, mi haszna volna belőle, ha vagyont gyűjtött?... Az ily erős tréfák méltatlanok oly szellemes emberhez, mint ön, Mere úr!... Ne is beszéljünk hát erről, kérem... Ami engem illet, láthatja, hogy én minden jót szeretek a világon!... Jól enni, jól inni, egy jó pipadohányt kiszívni, ez az egész, mire vágyakozom, nincs más gyönyörűségem a világon és ön azt akarja, hogy mindezekről lemondjak?

- Oh! Nekem mindehhez semmi közöm! - válaszolt Ciprián őszintén. - Én egyszerűen csak egy egészségi szabályt mondtam önnek, melyről azt hiszem, hogy helyes! De hagyjuk e tárgyat, ha ön is úgy akarja, Watkins úr s térjünk vissza az én látogatásom speciális tárgyára.

Watkins úr, mintha unatkoznék, ismét visszaesett hallgatagságába s csöndesen pöfékelte a dohányfüstöt.

E pillanatban az ajtó megnyílt. Egy fiatal leány lépett be, tálcán poharat hozva.

A csinos alak, ki a veldi gyarmatosok divatja szerint nagy főkötőt viselt, egyszerű apró virágos vászonruhába volt öltözve. Körülbelül tizenkilenc vagy húsz éves lehetett, igen fehér arcszínű, szép szőke, finom hajjal; nagy kék szemei voltak, arca kellemet s vidámságot árult el s az ártatlanság, kellem és jó kedv sugárzott le róla.

- Jó napot, Mere úr! - mondta franciául, de kissé angolos kiejtéssel.

- Jó napot, Alice kisasszony! - válaszolt Mere Ciprián, ki a fiatal leány beléptekor felállott s kissé meghajtotta magát.

- Láttam, hogy ön ide jött, Mere úr - válaszolta Watkins kisasszony, s kellemes mosolygása közben látni lehetett fogait - és mivel tudom, hogy ön nem szereti atyám rossz ginjét, hoztam önnek limonádét s kívánom, hogy kedves egészségére váljék!

- Igazán, rendkívül kegyes, kedves kisasszony!

- Ah! Ön nem is hinné, hogy Dada, az én struccom, mit nyelt el ma reggel! - folytatta a leány élénken. - Elefántcsontgolyómat tüntette el!... Igen! Az elefántcsontgolyót!... Jó nagy volt ugyan, hiszen látta ön is, Mere úr, s egyenesen a New Rush-i billiárdról hozták!... Nos! Ez a falánk Dada úgy lenyelte, mint akár egy pilulát! Igazán mondom, ez a gonosz állat előbb vagy utóbb arra visz, hogy meghalok bánatomban!

S elmondva történetkéjét, Watkins kisasszony kék szemének szögletében vidám sugár tűnt elő, mely legkevésbé sem látszott arra mutatni, hogy szomorú jóslata, habár későn, be fog teljesedni. Azonban egyszerre, a nők éles megfigyelőtehetségével, észrevette, mily hallgatagok atyja és a fiatal mérnök, s az ő jelenléte mennyire feszélyezi őket.

- Lám, uraim, zavarom önöket! - mondta. - Tudják, hogy ha oly titkuk van, melyet nekem nem lehet hallanom, kész vagyok elmenni!... Különben nekem sincs elvesztegetni való időm! Még egy szonátát kell betanulnom, mielőtt az ebédhez fognék!... Ej, ej! Igazán, önök, uraim, ma éppen nem fecsegők!... Elhagyom hát önöket, hogy sötét terveikkel foglalkozzanak!

Elindult, de csakhamar visszafordult, s mivel igen fontos tárgyról akart megemlékezni, nyájasan így szólt:

- Mere úr, ha ön ki akar kérdezni engem az elegyről, rendelkezésére állok. Már háromszor olvastam el azt a fejezetet a vegytanból, melyet szíves volt nekem átadni, valamint a «gáznemű, színtelen, szagtalan s íznélküli testekről» szóló fejezetből is mindent tudok.

Erre Watkins kisasszony szépen bólintott fejével s eltűnt, mint valami bolygó meteor.

Egy kis idő múlva egy kitűnő zongora hangját lehetett hallani a társalgó teremtől jó távol eső szobából s az eléggé bizonyította, hogy a fiatal leány egészen a zenei gyakorlatokra adta magát.

- Nos tehát, Watkins úr - ismételte Ciprián, kit a szeretetreméltó tünemény is bizonyosan emlékeztetett volna kérdésére, ha ugyan képes lett volna azt valaha elfeledni - szándékozik-e ön választ adni arra a kérdésre, melyet szerencsém volt önhöz intézni?

Watkins úr kivette a pipát szájából, méltóságteljesen a földre köpött, büszkén fölemelte fejét s szemeit kutató tekintettel szegezve a fiatal emberre, ezt kérdezte:

- Nemde, valami véletlen folytán, talán már beszélt is vele erről?

- Beszéltem valamit!... Kivel?

- Arról, amit ön mondott?... Leányommal?

- Ön nem ért meg engem, Watkins úr! - válaszolta a fiatal mérnök oly hévvel, mely őszinteségét eléggé bizonyította. - Én francia vagyok, uram!... Ne feledje ezt!... Mondhatom önnek, hogy sohasem engedném meg magamnak, hogy a kisasszonnyal, az ön leányával, házasságról beszéljek az ön engedelme nélkül.

Watkins úr tekintete nyájasabb lett s úgy látszott, hogy nyelve is megoldódik.

- Annál jobb!... Derék fiú!... Engem legkevésbé sem lágyít meg az ön hallgatagsága Alice-szal szemben - mondta Watkins úr csaknem kedélyes hangon. - Nos hát, mivel az embernek bizalma lehet önben, adja nekem szavát, hogy többé nem is fog igyekezni vele e tárgyról beszélni!

- És miért, uram? - kérdezte a fiatal mérnök megütközve.

- Mivel e házasság lehetetlen, s jobb, ha nem is tart számot reá! - válaszolt Watkins úr. - Mere úr, ön becsületes fiatal ember, tökéletes gentleman, kitűnő vegyész, jeles tanár, sőt afölött sem kételkedem, hogy nagy jövője van, de azért leányom mégsem lehet az öné, abból az egyszerű okból, mivel egészen más terveim vannak vele!

- De ha mégis, Watkins úr...

- Ne zaklasson!... Hiába lenne! - válaszolt a gyarmatos. - Lehetne ön angol herceg, még sem illenék terveimhez! De ön még nem is angol alattvaló s egész nyíltsággal jelentette ki, hogy semmi vagyona sincs! Nos, őszintén szólva, komolyan hiszi-e ön, hogy én azért neveltem volna fel Alice-t ilyenné, Viktória és Bloemfontain legjobb mestereinek segítségével, hogy húsz éves korában elmenjen Párizsba, az Egyetem utcába, a harmadik emeletre egy oly úrral, kinek anyanyelvét nem is értem?... Gondolkozzék csak erről, Mere úr s képzelje magát az én helyzetembe!... Tegyük föl, hogy ön volna Watkins János gyarmatos, a Vandergaart-Kopje bánya tulajdonosa és én volnék Mere Ciprián úr, egy fiatal, a Fokföldre küldött tudós!... Tegyük föl, hogy ön itt, a társalgószoba közepén ülne, egy pohár gint szürcsölgetve s egy pipa hamburgi dohányt szíva; lehetséges-e, hogy ön egy pillanatig - csak egyig is! - helyeselhetné az eszmét, hogy leányát ide adja nekem feleségül?

- Hogyne, Watkins úr - válaszolt Ciprián még pedig habozás nélkül, - ha azt hinném, hogy megtaláltam önben azokat a sajátságokat, melyek öt boldoggá tehetik!

- Eh! Önnek nincs igaza, kedves uram, éppen nincs igaza! - válaszolt Watkins úr. - Ön úgy cselekszik, mint egy oly ember, ki nem méltó arra, hogy a Vandergaart-Kopje bánya az öné legyen, vagyis inkább önnek nem lesz ily bányája! Mert elvégre is azt hiszi-e, hogy az minden fáradság nélkül jutott az én tulajdonomba? Azt hiszi talán, hogy nem kellett hozzá ész és tevékenység, hogy megszerezzem s biztosítsam e tulajdonomat?... Nos, Mere úr, ez az ész kipróbált, a jelen nevezetes és határozott körülményben is s én ehhez ragaszkodom életem minden tettében s különösen abban, ami leányomra vonatkozik!... Ezért ismétlem önnek: ne tartson számot reá!... Alice nincs önnek szánva!

E diadalmas befejezés után Watkins úr megragadta poharát s egyet hörpintett belőle.

A fiatal mérnök, megzavarodva, mit sem tudott válaszolni. Ezt látva a másik, még tovább folytatta:

- Ti franciák igazán fura emberek vagytok! - folytatta. - Szavamra, ti egyáltalán nem is jöttök zavarba! Hogyan?! Ön ideérkezik, mintha az égből pottyant volna, Griqualand közepére, körülbelül három hóval ezelőtt egy derék emberhez, aki önt e kilencven nap alatt tízszer sem látta! Odamegy hozzá, meglátogatja s azt mondja neki: Watkins Stapleton János, önnek van egy csinos, kitűnően nevelt leánya, kit általában a vidék gyöngyének neveznek s aki azonfelül, de ez nem is határoz, egyedüli örököse a két világrész leggazdagabb gyémántbányájának; - ami engem illet, én Mere Ciprián vagyok Párizsból, mérnök 4800 frank évi fizetéssel. Adja tehát feleségül nekem ezt a szép, fiatal teremtést, én elviszem hazámba s ön nem fog róla másként hallani, csak időről-időre posta vagy távíró útján... Hát ön ezt természetesnek találja?!... Én részemről visszatetszőnek tartom!

Ciprián elsápadva fölemelkedett. Fölvette kalapját s menni készült.

- Igen, visszatetszőnek! - folytatta a gyarmatos. - Én nem veszem be ezt a labdacsot. Régi törzsből származott angol vagyok, uram, s akárminek lát is most, szegényebb voltam valaha, mint ön. Igen, sokkal szegényebb... Mindenféle mesterséggel foglalkoztam életemben! Voltam matróz egy kereskedő hajó födélzetén, bölényvadász Dakotában, bányász Arizonában, pásztor Transvaalban... ismerem a hideget és meleget, az ínséget és fáradságot!... Húsz évig homlokom verejtékével kerestem meg kenyeremet, mely egyedüli ebédem volt. Midőn a megboldogult Watkins asszonyt, Alice anyját, nőül vettem, ki francia eredetű búr leány volt, olyan, mint ön - hogy mellesleg megjegyezzem - kettőnknek együtt nem volt annyink, amennyivel egy kecskét el lehetett volna tartani. De én dolgoztam, nem vesztettem el bátorságomat: most gazdag vagyok és munkám gyümölcsét élvezni akarom. Mindenekfölött pedig itt akarom tartani leányomat, hogy ápoljon ízlésem szerint s esténként zenéljen, ha unom magamat!... Ha valaha férjhez megy, akkor itt fog férjhez menni valamely helybeli fiatal emberhez, aki oly gazdag, mint ő, gyarmatos vagy bányász, mint én, és aki nem beszél arról, hogy éhen akar halni valahol a harmadik emeleten egy oly országban, hova soha életemben nem szeretném lábamat betenni. Férjhez megy például Hilton Jakabhoz vagy más hasonszőrű fickóhoz!... Kérő semmi esetre sem fog hiányzani, azt mondhatom!... Végre is, őszinte angol nyelven szólva, én mindennél többre becsülöm e pohár gint és semmiért sem adom, ha egy pipadohányt szívhatok!

Ciprián már reá tette kezét az ajtókilincsre, hogy elhagyja a szobát, melyben fulladozni kezdett.

- Különben ne haragudjék! - kiáltott Watkins úr. - Én teljesen a régi maradok mindenben, Mere úr s mindenkor nagyon fogok örvendeni, ha önt látom, mint lakót és barátot!... S íme, éppen ma este is várunk néhány embert!... Nem akar velünk tartani?...

- Nem, köszönöm, uram! - válaszolt hidegen Ciprián. - Be kell fejeznem levelemet, hogy elkészítsem a posta indulására.

S ezzel elment.

- Ezek a fura franciák... valóban furák! - ismételte Watkins úr, reá gyújtva pipájára egy kátránnyal megkent húr végével, mely mindig kezénél volt.

Ezután ismét felhörpintett egy nagy pohár gint.

II.
A gyémántmezőkön

Ami a fiatal embert legjobban sértette Watkins úr feleletében, az az volt, hogy dacára a külalak ridegségének, melyben az előadva volt, mégsem tagadhatott meg tőle némi észszerűséget. Komolyan utána gondolva, maga is csodálkozott, hogy előre nem látta az ellenvetéseket, melyekkel a gyarmatos fogadhatja s ilyen visszautasításnak tette ki magát.

Tény, hogy e percig sohasem gondolkozott a válaszfalról, melyet a vagyon, faj, neveltetés és szokások a fiatal leány és ő közé emeltek. Hat vagy hét év óta megszokta a bányászokat tisztán tudományos szempontból tekinteni s szemeiben a gyémánt sem volt egyéb jegecedett szénnél, mely előkelő helyet foglal el a bányászati iskola műtárában. Azonkívül, mivel ő Franciaországban társadalmilag magasabb állást foglalt el, mint a Watkinsé, egyáltalában nem tudta méltányolni a vagyonosság értékét, mellyel a gyarmatos előállott. Sohasem gondolta volna, hogy a Vandergaart-Kopje tulajdonosa leányának a házassága egy francia mérnökkel más is lehessen, mint előnyös. De még ha eszébe jutott volna is, nagyon meglehet, hogy párizsias gondolkozásában, mint műegyetemet végzett ember, felülállónak hitte magát azon a határon, amit e szóval jeleznek: «mesalliance».

Watkins úr durva felelete fájdalmas ébredés volt légvárai világából. Sokkal több esze volt, semhogy megtagadhatta volna tőle az okok alapos voltát és sokkal becsületesebb volt, semhogy feltámadjon olyan ítélet ellen, melyet alapjában igazságosnak tartott.

De azért nem volt kevésbé fájdalmas a csapás és csak most érezte, mikor le kellett volna mondania Alice-ről, hogy milyen drága lett az neki három hó alatt.

Valóban csak három hónapja, azaz Griqualandba való megérkezése óta ismerte a leányt Mere Ciprián.

Milyen hosszúnak tűnt fel ez az idő! Hosszú, forró és szeles utazás után elérkezett céljához, az egyik égöv alól a másikhoz.

Partra szállva barátjával és iskolatársával, Barthés Pharamonddal, ki már harmadízben jött déli Afrikába vadászati szenvedélyét kielégíteni; a Foknál elvált tőle. Barthés Pharamond a bazuók országába utazott, ott akarta összeszedni a kis néger csapatot, mely kíséretét fogja képezni utazásában. Ciprián tizennégy ló által vont teherkocsiba ült, mely gyorskocsi gyanánt szolgál Veld útjain és útra kelt a Gyémántország felé.

A fiatal tudós málhája öt-hat nagy ládából állt, mely valóságos vegytani és ásványtani laboratórium volt s ezektől semmiképpen sem akart megválni. De a kocsin egy utas nem szállíthatott többet ötven kilogramm málhánál s így ez értékes ládákat ökörszekéren kellett szállíttatni, mely valódi középkori lassúsággal vitte Griqualand felé.

A gyorskocsi padokkal volt ellátva s tizenkét személyt fogadhatott magába. Vászon ernyővel borítva, négy óriási keréken fordult, melyek folytonosan nedvesek voltak a folyók vizétől, melyeken átmentek. A párosával befogott lovakat, melyeket néha öszvérekkel váltanak fel, egy sereg kocsis vezeti nagy ügyességgel, egymás mellett ülve. Az egyik a gyeplőt tartja, a másik egy hosszú bambuszbotot forgat, mellyel nemcsak sietteti, de kormányozza is a fogatot.

Az út Beaufort mellett egy csinos, a Nieuweveld hegyek lábaihoz épített falu mellett halad el, aztán átmenve a hegyláncon, elér Viktóriához és onnan Hopetownhoz - a Jóreménység fokához - a Narancs-folyó partján; innen Kimberleynek halad, legnagyobbrészt gyémántbánya-telepeken át, melyeket csak néhány mérföld választ el egymástól.

Unalmas, egyhangú, nyolc-kilenc napig tartó út ez, Veld kopár vidékein át. A vidék rendkívül elszomorító hatással van az emberre; vöröses mezők, elszórt szürke sziklák verik vissza a nap sugarait, néhol sárga, ritka fűre és törpe bokrokra akadunk. Se természetes, se emberi kéz alkotta szépségek nincsenek. Itt-ott nyomorult kunyhók állnak, melyeknek tulajdonosai azért kapnak földet a kormányzóságtól, hogy vendégszeretetet tanúsítsanak az átutazók iránt. De ez a vendéglátás a lehető legprimitívebb. Ezekben az egyedül álló menhelyekben az emberek ágyat s az állatok istállót sehol sem találnak. Nagy nehezen kaphatnak némi élelmiszert, mely oly száraz, mintha körül utazták volna vele a földet s mégis aranyakkal kell megfizetni.

Így történik tehát, hogy élelemhiány miatt az előfogatot sokszor kieresztik a mezőre, hogy keressenek füvet a kövek közt. De, természetesen, mikor aztán indulásra kerül a sor, meglehetős fáradsággal és időveszteséggel kell a lovakat összefogdosni.

Pedig milyen döcögősek voltak ezek a kezdetleges kocsik a még kezdetlegesebb hosszú utakon! Az üléseket egyszerűen azoknak a faládáknak a teteje alkotta, melyekben az útipoggyász volt s amelyeken a szerencsétlen utazónak folytonosan a mozsártörő szerepét kellett játszani. Lehetetlen volt olvasni, aludni, sőt beszélgetni! Kárpótlásul az utazók legnagyobb része éjjel-nappal dohányzott, mint valami konyhakürtő; szüntelenül ittak s egész kedélyesen köpködtek.

Mere Ciprián e helyen oly társaságban volt, mely meglehetősen képviselte azt a kóbor zagyvanépet, mely a földgömb minden részéről összejött a már említett arany-, és gyémánttermő vidékekre. Volt köztük egy naptól sütött magas nápolyi, hosszú, fekete hajjal, pergamenszerű arcbőrrel, kevéssé megnyugtató szemekkel, ki magát Pantalucci Hannibálnak nevezte - egy Náthán nevű portugál zsidó, gyémántismerő, ki nyugodtan ült a sarokban s egészen bölcselkedőnek látszott; volt továbbá egy bányász Lancashire-ből, Steel Tamás, vörös szakállú és erőteljes, vidám ember, aki abbahagyta a kőszénmunkát, hogy szerencsét próbáljon Griqua-földön; - egy német, Friedel úr, aki úgy beszélt, mint valami jós s máris mindent látszott tudni a gyémántbányászatról, bár még sohasem látott szabadban gyémántot; - egy vékony ajkú yankee, aki egyedül bőrkulacsával foglalkozott s bizonyosan csak azért jött, hogy valamelyik telepen korcsmát nyisson, amelyben aztán a bányászok keresményeik legnagyobb részét elszokták fecsérelni. Egy gyarmatos a Hart partjáról, egy búr a Oranje-folyó mellett levő köztársaságból, egy elefántcsont-kereskedő, ki a namakok tartományába igyekezett, két gyarmatos Transvaalból s végre egy kínai, kit Linek hívtak, amint az a kínaiakhoz illik, - ezekből állott az a legváltozatosabb, legtarkább s legzajosabb társaság, aminővel hozzá hasonló embernek valaha alkalma volt találkozni.

Egy ideig Ciprián azzal mulatta magát, hogy arcvonásaikat s szokásaikat tanulmányozta, de csakhamar megunta azt. Még leginkább érdekelte Steel Tamás, a vidám kedélyű s hangosan nevető férfi s a kínai Li, kinek macskaszerű édeskés arcvonásai magukra vonták figyelmét. Ellenben a nápolyi, durva élceivel s gazember-arcával igen kellemetlen érzést keltett föl benne.

Ezen embernek egyik legfőbb mulatsága volt két vagy három órán keresztül, hogy ahhoz a hosszú hajfonathoz, melyet a kínai nemzeti szokásának megfelelően, vállán viselt, valami bolondos, oda nem illő tárgyat aggasson; egy csomó füvet, káposztatorzsát, tehénfarkat vagy valami lapos lócsontot. Li némán tűrte mindezt; egész nyugodtan távolította el a hosszú fonathoz akasztott tárgyakat, de egy hanggal, kézmozdulattal, sőt egyetlen tekintettel sem árulta el, hogy e dévajkodást úgy tekinti, mint ami már túlmegy a megengedett határon. Sárga arca, apró, összeszorított szemei egész nyugodt csendben maradtak, mintha egészen rá nem tartozó dolog volna az, ami vele történik. Valóban azt lehetett volna hinni, hogy ő még nem is érti, mi történik itt e Noé bárkájában, mely a Griqua-föld felé halad.

Pantalucci Hannibál ellenben sohasem mulasztotta el, hogy tört angol nyelven ne tegyen különféle megjegyzéseket dévajkodó leleményességeire.

- Nem gondolja-e, hogy ezen ember sárgasága ragadós? - kérdezte hangosan szomszédjától. Vagy más alkalommal: Bár csak lenne egy kis ollóm, hogy levághatnám e hajfonatot, akkor megláthatnék a fejet, ami rajta lóg!

Az utazók nevettek a megjegyzéseken. Még élénkebbé tette e vidámságot az a körülmény, hogy a búroknak mindig bizonyos idejükbe került, míg megtudhatták, mit mondott a nápolyi s így a társaság többi részének nevetése után rendesen két vagy három perccel elkésve törtek ki hangos kacajba.

Ciprián végre megbosszankodott, hogy ez az ember mily makacsul igyekszik a szegény Lit céltáblául venni s megmondta Pantaluccinak, hogy modora éppen nem nemes. A nápolyi valószínűleg valami durva választ akart adni, azonban Steel Tamás egyetlen szava elegendő volt, hogy elfojtsa gúnyolódás! hajlamát.

- Bizony nem! Nem szabad így játékot űzni e szegény ördöggel, ki még azt sem érti, hogy mit mond neki! - tette hozzá a derék fickó, szégyellve magát, hogy eddig ő is nevetett a többivel.

Az incselkedés tehát megszűnt. Néhány pillanattal később azonban Ciprián meglepetve vett észre egy finom s kissé gúnyos tekintetet, melyet a kínai váltott vele s mely világosan mutatta, hogy tudja mi történik vele. Rögtön az a gondolata támadt, hogy Li valószínűleg többet tud angolul, mint amennyit el akart árulni. Azonban a legközelebbi megálló helyen hasztalan igyekezett vele társalgást kezdeni. A kínai mozdulatlan és néma maradt. Ez időtől fogva e sajátságos lény rendkívül érdekelte a fiatal mérnököt, mint valami talány, melynek kulcsát már-már megleltük. Gyakran igyekezett figyelemmel tanulmányozni a sárga és sima arcot, a kardmetszetű szájat, melyből igen fehér fogak látszottak; a rövid, de széles kis orrt, a széles homlokot s a ferde szemeket, melyek mindig félig zárva maradtak, mintha valami gonosz tekintetet akart volna elrejteni.

Milyen idős lehet Li? Tizenötéves vagy hatvanas? lehetetlen volt megmondani. Fogai, tekintete, koromfekete haja fiatalsága mellett tehetett volna bizonyságot; de a homlokán, arcán, sőt szája szélén is mutatkozó redők magasabb korra utaltak. Kis termetű, sovány, de emellett élénk egyénnek látszott, bár öltözete miatt akár «néniké»-nek is lehetett volna nevezni.

Szegény volt-e vagy gazdag? Ez lehetett a másik kétes kérdés. Szürke vászonpantallója, sárga tafota rokkja, paszomántos sapkája, nemeztalpú cipője mind oly egyszerűek, de kifogástalan tisztaságúnk voltak, hogy akár első osztályú mandarin, akár egy közönséges ember is felölthette. Egész poggyásza egyetlen vörös faszekrényből állott, melyen fekete betűkkel e felírást lehetett olvasni:

H. Li
from Canton to the Cape

Mely felirat ezt teszi: «Li H. Kanton városából megy a Fokföldre.»

A kínai különben is sajátságos ember volt; nem dohányzott, nem ivott mást, mint vizet s minden megálló helyen arra használta fel idejét, hogy fejét lehető gondosan megborotválja.

Ciprián nem volt képes többet megtudni s ezért nemsokára letett arról, hogy az élő talánnyal tovább is foglalkozzék.

Ezalatt teltek a napok s a mérföldek, mérföldek után maradtak el. Néha a lovak egészen vágtatva haladtak, más alkalommal azonban lépésben is nehezen vánszorogtak előre. Lassan-lassan mégis csak haladtak előre s a gyorspostaszerű kocsi egy szép napon megérkezett Hopetownba. Egy állomással tovább Kimberleyt hagyták el. Ezentúl csak fakunyhók mutatkoztak a láthatáron.

Ez volt New Rush.

A bányásztelep lényegileg mit sem különbözött azoktól a helyektől, melyek a művelődés számára megnyitott minden országban feltalálhatok s rendesen oly gyorsan tűnnek fel, mintha bűvész a földből varázsolta volna elő.

Deszkabódék, melyek legnagyobb részt igen kicsinyek s az európai útmesterek kunyhóihoz hasonlítanak, néhány sátor, egy tucat kávéház vagy korcsma, egy billiárd-terem, egy Alhambra vagy táncterem, a «boltok», vagyis bármely első szükségletre szolgáló áruk általános összehalmozási helye, - ezek voltak, amik első tekintetre magukra vonták a figyelmet. Különösen a szatócsboltokban volt minden - ruhák és bútorok, cipők s üvegpoharak, fontok és zsámolyszékek, fegyverek és szőnyegek, seprők és vadászkészlet, írópapír és szivar, illatszer és orvosság, eke és toalettszer, körömkefe és sűrített tej, pecsenyesütő serpenyő és kőnyomatú képek, - egyszóval minden, kivéve a vevőket.

A telep lakossága megérkezésük alkalmával még a bányákban volt elfoglalva, melyek New Rushtól három vagy négyszáz méter távolságra voltak. Mere Ciprián is, mint általában az újonnan jöttek mindnyájan, ide törekedett; míg elkészítik számára az ebédet abban a házban, mely «Hotel Continental» büszke felirattal ékeskedik.

Körülbelül hat óra volt délután. A nap a láthatáron máris könnyű aranypírt árasztott. A fiatal mérnök most is észlelte, hogy e nagy égitest, éppen úgy, mint az éjjeli világító, e fokok alatt mily óriási átmérővel bír, bár e tüneményt teljesen kielégítő módon nem volt képes megmagyarázni. Az átmérő ez alkalommal kétszer oly szélesnek látszott, mint aminő Európában.

Most azonban még új, szokatlan látvány várakozott Mere Cipriánra Kopjében, azaz a gyémántok telepén. E munkahelyen a bánya aláásott domb alakot mutatott, bár a síkság különben oly egyenes volt, mint valami csendes tenger. E helyen azonban a kivájt gödrökből óriási kőfal támadt, hasonló valamely elliptikus alakú cirkuszhoz s körülbelül negyven négyszögméter területű. E területen legalább három-, vagy négyszáz «lelet» volt, melyet a bányászok mintegy harmincegy láb szélességben vájtak. A munka nagyon egyszerű volt. Kalapáccsal és kapával kivájták a földet, mely rendesen vörhenyes homok volt kavicsokkal keverve. Midőn a földet a bánya fölibe vitték, darabonként elkezdték tördelni, szitálni és válogatni; s a legnagyobb gonddal vizsgálgatták, vajon nem tartalmaz-e valamit a becses drágakövekből.

Minden lelőhely egymástól függetlenül keresztezte egymást s ennélfogva az egész bánya különböző mélységű árkokból állott. Némelyik száz méternyire s még melyebbre ment a föld mélyébe, mások tizenöt, húsz vagy harminc méternyire. A munka és közlekedés fenntartása végett a hatósági rendeletek minden engedélyezett bányásznak kötelességévé teszik, hogy tárnája egyik oldalán hét lábnyi területet teljesen érintetlenül hagyjon. E terület, a szomszéd hasonló nagyságú kijelölt területével együtt, mintegy utat képez, mely a bányákat a föld eredeti felületével összeköti. A mesterséges emelkedett úton bizonyos magasságban korlátok vannak, melyek minden oldalon körülbelül egy méternyit különítenek el s így elegendő széles helyet engednek, hogy két talyiga egymás mellett elmehessen.

De a függő utak szilárdságát s a bányászok biztonságát szerencsétlenségre nagyon megingatta az a körülmény, hogy az engedélyesek éppen nem igyekeztek mindig a fal mellett maradni, sőt minél lejjebb haladtak, annál inkább oldalra ástak, úgyhogy olyan mély bányák, melyek kétszer oly nagyok voltak, mint a Notre Dame templom tornyai, megfordított gúláknak látszottak, mintha a fejükre állították volna. E hibás eljárás következményeit könnyű előre látni. A falak gyakran beomlottak, részint az esős időben, részint midőn gyors időváltozás a talaj sűrűségi viszonyait megváltoztatta. De a bajok gyakori előfordulása sem hatott az esztelen bányászokra, hogy az aknákat egész végtelenig ki ne használják.

Mere Ciprián, midőn a bányákhoz közeledett, kezdetben csak tele vagy üres talyigákat látott, melyeket e függő utakon fel-, meg letoltak. De midőn a parthoz ért, a bánya mélyében egy csomó minden fajú, mindenféle színű s öltözetű bányászt látott, kik nagy buzgalommal dolgoztak az aknák mélyében. Volt itt néger és fehér ember, európai és afrikai, mongol és kelta, - nagyobb részük csaknem teljesen meztelenül, vagy csak vászonnadrágban, flanelingbe öltözve, övkötővel és szalmakalappal, mely utóbbiakon gyakran lehetett strucctollat látni.

Ezen emberek mindannyian az akna alján bőrtáskákba gyűjtötték össze a földet s ezt azután hosszú vasdrótok segélyével, melyek tehénbőrből készült szíjakkal egy világos színű fadob körül voltak megerősítve, a tetőre felhúzták. Itt a táskákat gyorsan talyigákba ürítették ki s azután ismét visszacsúsztatták az akna mélyébe, hogy újból megtöltsék.

A hosszú vassodronyok, melyek az akna mélyébe lenyúlva sajátságos négyszögeket alkottak, a «drydig-gin»-nek, vagyis a gyémántbányászat e nemének, egészen különös jelleget adtak. Úgy tűnhetett fel a néző előtt, mintha valami óriási pók hálói lettek volna, melynek működését egészen hirtelen s erőszakosan szakították félbe, mielőtt hálóját teljesen elvégezhette volna.

Ciprián jó ideig vizsgálta ezen emberi hangyák munkáját. Azután visszatért New Rushba, éppen akkor, midőn a fogadóban ebédre csengettek. Itt az étkezés egész tartama alatt módjában volt hallani egyrészt a szeszélyes munkáról, mely a Jóbhoz hasonló szegény bányászokat egyetlen gyémánt nyerése által hirtelen gazdaggá teszi; míg ellenkezőleg mások az «ér» hiánya miatt panaszkodtak, hogy mily furfangosak az alkuszok, mennyire megbízhatatlanok a bányászatnál alkalmazott kafferek, kik a legszebb köveket ellopják s más hasonló technikai dolgokról. Nem is volt szó másról, mint gyémántokról, karátokról, ezer meg ezer forintról.

Egészben véve mindenki meglehetős szerencsétlennek érezte magát s egy szerencsés «digger»-rel szemben, ki tüntetőleg rendelt champagne-i palackokat, hogy szerencséjét megünnepelje; legalább húsz lecsüggesztett fejű embert lehetett látni, kik egy kis sörrel is megelégedtek.

Néha egy darab drágakő járt kézről-kézre az asztal körül, hogy megmérjék, megvizsgálják, becsülgessék s végre visszakerülve, tulajdonosa övében tűnjön el. E szürke és fénytelen kő, alig fényesebb, mint egy kis zuhatag által meghömpölygetett kovadarab, - ez a gyémánt köszörületlenül.

Éjjel a kávéházak teltek meg s ugyanaz a társalgás és vitatkozás, mely ebéd alatt folyt, még tovább tartott a pálinkás és sörös poharak mellett.

Ciprián elfáradva feküdt le ágyába, melyet számára a fogadó szomszédságában levő sátorban kijelöltek. Meglehetősen aludt, bár folyvást hallhatta a zajt, melyet a környéken dolgozó kaffer-bányászok szabad ég alatt tartott bálja okozott, azonkívül pedig a dob-, és sípszót egy nyilvános szalonban a fehér urak számára tartott táncmulatságból.

III.
Egy kis tudomány jó barátságból tanítva

A fiatal mérnök, sietünk ezt érdekében elmondani, nem azért jött Griqua-földre, hogy idejét e kapzsi, iszákos és pipás emberek társaságában töltse el. Megbízatása volt, hogy a tartomány különböző részében helyrajzi és földtani kutatásokat tegyen, mintákat gyűjtsön a sziklákból és gyémánttermő földből, hogy a helyszínen végezhesse a finomabb elemzéseket. Első vágya volt tehát, hogy mielőbb valami csöndes lakóhelyet kapjon, hol laboratóriumát felállíthassa és ahonnan, mint központból, különböző kirándulásokat tehessen a bányavidéken.

Az a domb, amelyen Watkins majorja emelkedett, csakhamar felköltötte figyelmét, mint oly hely, mely munkálataira különösen kedvező volt. Elég távol volt az aknától, hogy annak kábító szomszédsága ne zavarja meg. Ciprián itt körülbelül egy órányira volt a legtávolabb fekvő aknától, mivel a gyémánttermő vidék kerülete legföljebb tíz-tizenkét kilométernyi.

Egy fél nap teljesen elegendő volt, hogy a fiatal mérnök Watkins János elhagyatott házai közül egyet kiszemeljen, az alkut megkösse s beletelepedjék. Egészben véve a gyarmatossal nem volt nehéz boldogulni. Már nagyon unta magát magányában s valódi gyönyörrel vette észre, hogy egy fiatal ember telepszik le szomszédságában, ki kétségkívül némi szórakozást fog nyújtani. De ha arra számított Watkins úr, hogy bérlőjében asztaltársat talál, ki szívesen részt vesz vele a pálinka fogyasztásában, abban ugyan nagyon csalódott. Alig helyezkedett el Ciprián különféle eszközeivel, görebjeivel és kémszereivel a számára átengedett házban, még mielőtt a vizsgálandó tárgyak és laboratóriumának főbb részei megérkeztek volna, megkezdte földtani sétáit a vidéken. Este pedig, midőn a fáradságtól eltikkadva visszatért s a kődarabokat kirakta ólombödönéből, zsákjából, zsebeiből, sőt sipkájából is, sokkal inkább kívánkozott ágyba feküdni s elaludni, minthogy még elmenjen Watkins úr régi meséit meghallgatni. Különben is keveset pipázott, inni pedig még kevésbé szokott. Az egész ember tehát éppen nem hasonlított ahhoz az alakhoz, amilyet a gyarmatos magának képzelt.