A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Vi Keeland: Indiscretion, 2025

Fordította

MÁRTON ANDREA

Copyright © 2025. INDISCRETION by Vi Keeland

The moral rights of the author have been asserted.

Hungarian translation © Márton Andrea, 2026

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2026

Minden jog fenntartva!

Model: Jeffrey Wiegers

Photographer: Marq Mendez

Borítóterv: Fehér Zsanett

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Fodor Zsuzsa

Korrektúra: Valentin Kristóf

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2026

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu • www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-6832-38-4

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Órákon át kívánlak, 2018 • A beosztott, 2018

Egomániás, 2019 • Csak szex, 2019 • A megbízó, 2019

A vetélytárs, 2020 • Fiatal szerető, 2020 • A viszony, 2020

Vonzó hagyaték, 2021 • Hívatlan vendég, 2021 • Nagy játékos, 2021

Rivaldafény 1–2., 2021–2022

Kockázatos kaland, 2022 • Érzéki játék, 2022

A kemény főnök, 2023 • Keményfiúk 1–3., 2023

A játszma, 2024 • Az utazó, 2024 • Egomániás – Javított újrakiadás, 2024

Megszállottság, 2025 • A beosztott – Javított újrakiadás, 2025

Tóparti kaland, 2025

Csodálatos tévedés (Órákon át kívánlak – Újrakiadás), 2025

Első fejezet

Dawson

Mégis, mit képzelt az én barátom?

Az Airbnb-n bérelt kunyhó nyikorgó verandáján álltam, és körülnéztem. Fák. Sár. Csatt! Remek. Nyomorult szúnyogok is. Talán egy jó alvás után a helyzet fényesebbnek tűnik majd. Isten a tudója, rám fér a pihenés!

A New York és Michigan közötti, tizenkét órás autóútból tizenöt lett, mert az égvilágon mindenki útnak indult a július negyediki hétvégén. Hajnali két óra volt, és azt reméltem, hogy ebben a vacak kunyhóban legalább egy tisztességes matraccal rendelkező ágy van. Ugyan a bejárati ajtón számkóddal lehetett csak bemenni, de amikor rányomtam a kilincsre, nyitva volt.

A belső tér kisebbnek tűnt, mint ahogy az a fotókon látszott, de legalább tiszta volt. Ben menyasszonya szerint a berendezés rusztikus és nosztalgikus, de én csak egy kunyhót láttam, ami nyugodtan szerepelhetett volna egy tavalyi horrorfilmben. Egy ősöreg hűtőt találtam bent, amibe bizonyára jégtömböt kell tennem, hogy minden hideg maradjon. Felsóhajtottam, és körülnéztem a konyhafülkében, hátha találok egy konnektort. Az antik kenyérpirító mellett volt egy, és meglepetten láttam, hogy egy iPhone-töltő már van benne. Bizonyára ez a modern kényelem része, amivel a leírásban a tulajdonos büszkélkedett.

Mindegy. Kétségbeesetten vágytam az alvásra, bár még le kell zuhanyoznom, ezért újra körülnéztem a nappaliban, és végigmentem a folyosón. Két ajtót láttam. Az egyik a fürdőszobába nyílt, a polcon szépen összehajtott törülközőkkel. Gyorsan levetkőztem, és beléptem a kádba.

Hamarosan meleg víz lazította el fáradt vállamat. Néhányszor mély levegőt vettem, örültem az erős víznyomásnak, és átengedtem magamat a forró zuhany örömeinek. Egyáltalán nem így képzeltem a pihenést, de szükségem volt néhány napra távol az irodától. Távol Emilytől – az életemtől.

Itt nincsenek bűnözők, akik elmesélik az életük szomorú, ám kitalált történetét.

Nincsenek zöldfülű, újonc ügyészek, akik teljesen felkészületlenül érkeznek a bíróságra, és halasztást kérnek, hogy bekavarjanak az egyébként is zsúfolt beosztásomba.

Nincs az exem, akit egész nap bámulhatok.

A természet általában nem különösebben érdekes számomra. Ideális esetben, ha néhány napot távol töltenék az irodától, akkor egy ötcsillagos hotelben szállnék meg egy karibi szigeten, koktélt szürcsölgetnék a medencebárnál, és egy szexi, meztelen nő mellett ébrednék. Úgy gondoltam, hogy pontosan ezt kapom, amikor a barátom bejelentette, hogy exkluzív helyen tartja az esküvőjét. Erre most úgy fest, hogy szükségem lesz szúnyogirtóra, túrabakancsra és valószínűleg egy bendzsóra is. Ilyen az én formám!

A forró zuhanytól egy kicsit ellazultam, vagy talán csak nagyon kimerültem a napomtól. Reggel jelenésem volt a bíróságon, utána két konferenciahívás következett, majd bepattantam a kocsiba, ezért a következő célállomásom csakis az ágy lehet. Hirtelen úgy éreztem, nincs kedvem kipakolni a bőröndömet, így megtörülköztem, és a törülközőt a derekam köré csavartam. A közelben még csak másik kunyhó sem volt, így nem kellett alsónadrág, alhattam meztelenül. Mi több, talán holnap reggel meztelenül fogok kávézni a verandán.

Ebben a kis kunyhóban csak egyetlen szoba volt, így nem volt nehéz rájönnöm, melyik a hálószoba. Az ajtó nyikorogva kinyílt, én a falon tapogatóztam a villanykapcsoló után, de nem találtam. A vaksötétben sikerült eljutnom az ágyig úgy, hogy nem rúgtam bele semmibe, ezért úgy döntöttem, nem érdekes, hol alszom, és bebújtam a paplan alá. A kunyhó többi részétől eltérően, ahol kissé dohos szag volt, ennek a szobának kellemes virágillata volt. Bizonyára jó minőségű mosószerrel mosták az ágyneműt. Ez kellemes meglepetésként ért. Az illat még jobban ellazított, mint a zuhanyzás. De ez csak addig tartott, amíg megfordultam, és valami az arcomba vágott.

– Mi a fasz?

Kiugrottam az ágyból, és a jobb szememhez kaptam.

Egy kutya vékony hangon felugatott a szobában, majd felsikoltott egy éles női hang:

– Fegyver van nálam!

Gyorsan elfelejtettem az arcomból sugárzó fájdalmat, és feltartottam a kezemet.

– Semmi szükség fegyverre! Én fegyvertelen vagyok, és nem bántom magát! Feltettem a kezemet!

Hirtelen fény öntötte el a szobát, és egy pici nőt pillantottam meg az ágyban: szexi, rózsaszín csipkés pizsamát viselt, és egy kutyát tartott a kezében, ami nem lehetett több három kilónál. Míg a blöki az egyik kezében volt, a másikkal valamit felém emelt.

Az csak… nem egy olvasószemüveg? Homlokráncolva bámultam.

– Ez a fegyvere?

A nő meglóbálta a szemüveget.

– Zöld öves is vagyok!

Meglepetten néztem rá.

– Az mit jelent, kettővel magasabb szint, mint a fehér? Összesen három órát vett?

A szöszi résnyire húzott szemmel meredt rám.

– Leonardo harap!

Mintha varázsütésre történne, a kutya morogni és vicsorogni kezdett. Azonban a szájában az ínyén kívül láthatóan semmi más nem volt.

– Van ennek az izének foga is?

A nő dühös pillantást vetett rám.

– Fogja be! Van pár foga, és a csivaváknál sajnos gyakori a fogmedergyulladás. Mit akar tőlem, és miért csak törülköző van magán?

– Ööö… Mert az előbb zuhanyoztam, és egy jó alvásra vágyom. Maga mi a fenét keres itt? Ezt a kunyhót én béreltem ki!

– Maga bérelte ki? Nem hinném! Én béreltem ki!

Hirtelen a szemem alatti csont lüktetni kezdett. Odanyúltam, megtapogattam a jobb járomcsontomat.

– Mi a fenével ütött meg?

A nő az ágyra ejtette a szemüvegét, majd ökölbe szorította, aztán kiengedte kezét. Ugyanolyan piros és duzzadt volt, amilyennek a saját arcomat éreztem.

– Jaj! Nagyon fáj a kezem!

Mi a fasz történik itt?

– Szerintem nem a megfelelő kunyhóban van, hölgyem. Egyáltalán, hogyan jutott be ide?

A nő rászorított a jobb kezére, majd felnyögött.

– Kaptam kódot.

Eldarálta a számsort, ami a helyes kód volt. Azért jegyeztem meg, mert az exem születésnapja volt számokkal, vagyis július tizenhárom.

– Ki adta meg magának ezt a kódot? – tudakoltam.

– Az Airbnb-házigazda, Amy.

Fogalmam sem volt, hogy én kitől béreltem, de ez a nő elég hihetőnek tűnt. Talán én nem voltam a megfelelő kunyhóban? Megesküdtem volna, hogy ötven a házszám. Lehetséges, hogy a háztömb nem stimmel? Most, hogy jobban belegondolok, nem kóddal jutottam be. Bár a ház belseje teljesen olyan volt, mint a képeken…

– Ez a Dogwood Lane ötvenes szám?

– Igen.

Vállat vontam.

– Nos, akkor ezt a kunyhót béreltem ki!

– Az lehetetlen, mert én béreltem ki! – A nő ismét megrázta a kezét. – Basszus, de fáj a kezem!

– Hadd nézzem!

– Maga orvos?

– Nem.

– Akkor mit néz a kezemen?

– Régebben bokszoltam. Nekem elhiheti, elég sokszor törtem el az ujjpercemet.

A nő tétovázott. De legalább letette a fogatlan kutyát. A kis dög azonnal ugatni kezdett, amint a matracot érte a lába. Leugrott az ágyról, és morogva körberohant. Mivel nem volt foga, nem volt különösebben fenyegető, így nem mozdultam. Bár kiderült, hogy nem kell fog ahhoz, hogy valamit megragadj.

Például egy törülközőt.

És lerántsd.

Ott álltam anyaszült meztelenül.

A nő a szeme elé kapta a kezét.

– Ó, Jézusom!

A… kurva… életbe! Ez a nap egyre rosszabb lesz – különösen azért, mert nemrég zuhanyoztam, és mivel a farkam hideg volt, próbált kicsit megmelegedni, ezért amennyire tudott, visszahúzódott a golyóimig. Egészen biztosan nem ez volt a legjobb első benyomás – nem mintha annak számított volna –, de egy férfi mindig szereti, ha örömteli meglepetést okoz, amikor lehúzza az alsónadrágját.

A nő kikukucskált a tenyere mögül.

– Ó, Jézusom! Ne álljon már ott! Csináljon valamit! Hiszen meztelen!

Felkaptam az ágytakarót, és a derekam köré kanyarítottam.

– Az előbb zuhanyoztam…

– És?

– És nem szeretném, hogy úgy gondolja…

A nő felvonta szemöldökét.

– Komolyan azon aggódik, hogy a férfiassága nem a legjobb formáját mutatja?

Nos… igen. De ez beugratós kérdésnek tűnt, így nem feleltem.

– Hadd nézzem a bérleti szerződését!

– Hadd nézzem én a maga bérleti szerződését!

– Jól van! – mordultam fel. – A bőröndömben van, a másik szobában.

– Talán amíg odaát van, felvehetne valamit!

Végigmértem a nőt. Ami azt illeti, nagyon helyes volt. Szőke haját kócos kontyban tornyozta a feje tetejére, nagy zöld szeme csillogott, pisze orrát néhány szeplő pettyezte. Ugyan nem egy bárban voltunk, és most a legkevésbé egy nőre volt szükségem az életemben, ezért az ágytakaróba burkolózva kivonultam a nappaliba.

Zöld öves Szöszi kijött, miközben a bőröndömben kotorásztam. Most köntöst viselt, amit a derekán szorosan megkötött. Nagy kár. Sokkal jobban tetszik, ami alatta van. A nő felemelt egy laptopot a dohányzóasztalról, amit korábban nem vettem észre, és pötyögni kezdett rajta. Ezalatt én rövidnadrágot és pólót vettem elő, és megkerestem a mappát, amiben az asszisztensem által kinyomtatott papírok voltak.

– Tessék! – mutattam. – Valahol itt van a visszaigazolás. Addig felöltözöm.

– Köszönöm.

Amikor visszamentem a nappaliba, a nő résnyire húzott szemmel meredt rám.

– Attól tartok, monoklija lesz.

– Remek! Ez a rémes nap már csak ilyen.

– Bocsásson meg!

– Nem a maga hibája. Maga helyesen cselekedett. Ha valaki invitálás nélkül bújik be az ágyába, először üssön, és csak azután kérdezzen. A szemem pedig begyógyul.

– Köszönöm, hogy ezt mondja, de még mindig szörnyen érzem magam! – A nő felsóhajtott, és fejcsóválva a laptopjára mutatott. – Mind a két visszaigazoláson ugyanaz szerepel. Úgy fest, hogy mind a ketten ugyanarra az időpontra béreltük ki a kunyhót. Hogy lehetséges ez?

– Hadd nézzem!

A nő felém fordította a laptopját, és összehasonlítottam a képernyőn látott információt a papírjaimmal. Valóban, mindketten a Dogwood Lane ötvenes számú házat béreltük ki.

– Nem tudom, mi a csuda történt! – mondtam. – De én biztosan kifizettem. Emlékszem, hogy hat hónappal ezelőtt láttam a bankkivonatomon a levonást.

– Én az enyémet múlt héten foglaltam.

Vállat vontam.

– Nos, akkor teljesen egyértelmű, hogy ki a jogos bérlő.

– Ki?

– Én. Én foglaltam elsőként.

– Nem érdekel, ki foglalt elsőként! – vágott vissza a nő. – Mindketten kifizettük, ezért mindkettőnknek ugyanolyan joga van a szálláshoz!

Kipirosodott kezére esett a pillantásom. Most már tényleg duzzadt volt.

– Hadd nézzem a kezét!

Ismét tétovázott.

Égnek emeltem a tekintetem.

– Azt hiszem, azt már megbeszéltük, hogy nem követtem el bűncselekményt, amikor betörtem ide. Tudtam a kombinációt annak ellenére, hogy maga nyitva hagyta az ajtót, holott nem kellene ilyesmit tennie itt, az erdő közepén. Ez bizonyára valami tévedés. Hadd nézzem már meg a nyavalyás kezét!

A nő pislogva bámult rám.

– Nem kell ilyen csúnyán beszélnie.

– A „nyavalyás” nem csúnya szó.

– De, de az.

– Nem, nem az. A kibaszott talán az. Bár a baszik szó ige, lehet belőle főnevet és melléknevet is csinálni.

– Mindegy! – rázta a fejét a nő. – Nézze már meg a kibaszott kezemet!

Felnevettem.

Két ujjperce kicsit elmozdult jobbra, de a duzzanat miatt nehezen volt megítélhető.

– Tudja mozgatni azokat az ujjait? – tudakoltam.

Ahogy megpróbálta, felnyögött.

– Nem igazán. És amikor megpróbálom, bizseregni és fájni kezd a karom.

– Az ujjpercei általában egy vonalban vannak az ujjaival?

– Igen! Természetesen!

– Akkor biztos vagyok benne, hogy eltört.

A nő lehunyta a szemét, és felsóhajtott.

– Csodás!

– Be kéne mennie a sürgősségire, hogy megröntgenezzék.

– Az ujjpercekkel ugyanaz a helyzet, mint az eltört lábujjal vagy a kéz ujjaival, hogy összeragasztják?

– Általában nem. Amikor egy csont így elmozdul, mint a magáé, gyakran helyre pattintják, aztán a kezet begipszelik.

A nő hirtelen elsápadt.

– Helyre pattintják, vagyis helyre teszik?

Bólintottam.

– Ez fájdalmasan hangzik!

Az is. Kurvára fájdalmas. De a nő sápadt arca láttán úgy döntöttem, ezt inkább megtartom magamnak.

– Nem olyan vészes.

A másik szobából zajt hallottam. Odapillantottam Gumbyra, a gyilkos csivavára, aki olyan volt, mintha valamelyik meséből lépett volna elő – és aki épp egy plüssjátékot próbált meghágni a földön.

– Ööö… azt hiszem, a kutyájának új barátnője van.

A nő felsóhajtott.

– Ő Kate. És nem új. Leonardo öt éve ezt csinálja vele. Szerelmes.

– Ez egy kan kutya, strasszos nyakörvvel?

– Ne ítélje el csak azért, mert szereti a csillogó dolgokat.

– A kutya közölte önmagával, hogy pont egy ilyet szeretne a nyakába?

A nő ismét bosszúsan bámult rám. Érdekes módon még így is helyes volt.

– Maga mindig ilyen arcot vág, amikor fenyegetőzik? Ha igen, kapcsolja le a lámpát, és kezdjen ismét verekedni a sötétben. – A kutyára pillantottam. Az állat már teljesen bevadult. – Csak nem… egy teknőssel kufircol?

– De igen.

– Majd szóljon, hogy sose hozzam el a háziállatomat, ha meglátogatom magát!

– Miért?

– Van otthon egy teknősöm. – Fejemet ingattam. – A kutyája szerelmes egy plüssteknősbe?

A nő bólintott.

– Ezért neveztem el Kate-nek.

– Ezt most nem értem.

– Leonardo és Kate. Együtt szerepeltek a Titanicban.

– Az egyikük nem meghalt abban a szerelmi történetben…?

A nő lepillantott a kezére.

– Nem várhat holnapig, hogy elmenjek a sürgősségire? Egyébként hány óra van?

– Nem vagyok orvos, de valószínűleg nem várhat, és hajnali három körül lehet.

– Remek! Fogalmam sincs, hol van a legközelebbi kórház, és még kocsim sincs. A repülőtérről taxival jöttem.

A legkevésbé egy rohadt kórházba akartam menni, de nem engedhettem el a nőt az éjszaka közepén. Az ajtó felé biccentettem.

– Jöjjön! Van kocsim. Elviszem.

– Hagyja, semmi gond! – Felkapott egy mobiltelefont a dohányzóasztalról, és elkezdett gombokat nyomogatni. – Hívok egy taxit.

– Amúgy is ébren vagyok. Nem fogok tudni aludni, ha nem viszem el magát.

A nő homlokráncolva pillantott rám.

– Miért nem?

– Mert nem hagyhatom, hogy egy nő az éjszaka közepén beüljön egy vadidegen kocsijába, főleg úgy, hogy nem tudja, hová megy.

– Azért, mert nő vagyok? Szóval, ha férfi lennék, akkor nem lenne gond?

Újabb beugratós kérdés. Felsóhajtottam.

– Engedje már meg, hogy elvigyem!

A nő hosszú ideig bámulta a telefonját, majd szembefordult velem.

– Ó, istenem! Azt írja, hogy egyetlen taxi sincs a közelben, hogy lehet ez?

– Úgy, hogy Michiganben vagyunk, mondhatni, az isten háta mögött, késő éjszaka. – Ismét az ajtó felé intettem. – Jöjjön! Elviszem.

– Még a nevét sem tudom.

– Dawson vagyok. Tegeződjünk!

– Oké. Ez a kereszt- vagy a vezetékneved?

– A keresztnevem.

– Érdekes.

– Izgalmas. Akkor, indulhatunk?

A nő nem felelt.

– Naomi vagyok.

Bólintottam.

– Remek! Most, hogy öribarik vagyunk, mi lenne, ha elindulnánk? Ugyan most ébren vagyok, de lehet, hogy még a végén elalszom. Rohadt hosszú napom volt.

Naomi az ajkát harapdálta.

– Jó. De előbb hadd hozzam az ékszereimet!

– Ékszert kell feltenned ahhoz, hogy elmenjünk a sürgősségire?

– Nem feltenni, hanem magammal vinni, hogy biztonságban legyen. Amikor megérkeztem, rájöttem, hogy itt nincs széf, és magammal hoztam édesanyám gyémántmedálját és a hozzáillő fülbevalót. Anya meghalt, és nagyon sokat jelent nekem.

Lemutattam a kis patkányra, aki még mindig boldogan kufircolt.

– Gumby nem tud vigyázni rád?

Naomi a homlokát ráncolta.

– Ne gúnyold ki a kutyámat! Csodálatos állat!

– Egyébként meg mi a fenéért hoztál gyémántot egy erdei kunyhóba?

– Esküvőre megyek.

– Milyen esküvőre?

– Lily, a barátnőm férjhez megy. Miért?

Ó, bassza meg! Naomi – a neve Naomi.

– Mi a vezetékneved?

– Heart.

Lehunytam a szemem. Ez a nap tényleg a csúcsok csúcsa.

– Lilyvel és Bennel jártál a jogi egyetemre, ugye?

– Igen. Honnan tudod?

– Onnan, hogy én is arra az esküvőre vagyok hivatalos. Ben a haverom. Gyerekkorom óta barátok vagyunk, egyetemre is együtt jártunk. Lily nemrég mesélt rólad. Azt mondta, mindhárman a michigani jogi egyetemre jártatok, és te nemrég költöztél New Yorkba. Azt hiszem, szó szerint azt mondta: „Bemutatnálak neki, de biztosan ki nem állnátok egymást”.

Második fejezet

Naomi

– Szeretné, hogy kihívjak egy szociális gondozót? – Az ápolónő kedvesen elmosolyodott. – Vagy a rendőrséget?

– A rendőrséget? Mit akarnék én a rendőrségtől?

Az ápolónő a frissen begipszelt kezemre mutatott.

– Nincs mit szégyellni ezen. A húgom éveken át élt bántalmazó kapcsolatban, és nagyon jól titkolta előttünk. Ez erős személyiségekkel is előfordul. Nem annak a lenyomata, hogy ön kicsoda valójában.

Feltartottam a karomat.

– Azt hiszi, úgy törtem el, hogy a bántalmazómmal verekedtem?

– Láttam a barátját a váróban. Fel-alá járkált, és láthatóan zavarban volt.

– Nos, ez bizonyára így van, mert alig néhány órája ismertem meg azt a férfit, és kiderült, hogy az a sorsunk, hogy ellenségek legyünk. De Dawson nem a barátom, és egészen biztosan nem bántalmazott. Igazából én bántalmaztam őt. Így törtem el az ujjperceimet.

Az ápolónő összeszorította a száját. Láthatóan nem hitt nekem.

– Higgye el, tényleg így történt! – bizonygattam. – Egy kis félreértés volt az Airbnb-foglalásunkkal, és ugyanazt a kunyhót béreltük ki. Az éjszaka közepén arra ébredtem, hogy egy félmeztelen férfi fekszik az ágyamba, és az első reakcióm az volt, hogy behúztam neki egyet.

– Ó, egek!

Bólintottam.

– Ugye rémes? Aztán kiderült, hogy mindketten ugyanarra az esküvőre érkeztünk a városba, tehát még csak bocsánatot sem kérhetek, és nem tehetek úgy, mint ha meg sem történt volna.

A nővér elmosolyodott.

– Nos, az úrnak szép monoklija lett, szóval maga biztosan keményet tud ütni.

Lassan derengeni kezdett, hogy tönkre fogjuk tenni Lily és Ben esküvői képeit – én az ostoba gipszemmel, Dawson pedig a monoklijával. Fejemet ingattam.

– A barátnőm meg fog ölni! Kitalálta ezt a varázslatos, tündérmesébe illő esküvőt az erdő közepén, és Dawson meg én úgy fogunk festeni, mint akiket a Disney-változat helyett a Grimm-meséből szalajtottak.

Az ápolónő felnevetett.

– Lehetne rosszabb is!

– Ezt hogy érti?

– Egy ronda férfinak is behúzhatott volna. Nagyon örülök, hogy az illető nem bántalmazó, aminek gondoltam, mert nagyon jól néz ki, igazán sármos.

Az ápolónő nem tévedett. Dawson nevetségesen jóképű. Amikor felkapcsoltam a villanyt, nagyon megdöbbentem. Ki a fenének tűnik fel, hogy egy betolakodó dögös, amikor éppen veszekszik vele? Komolyan rám fér már egy jó szex. Túúúúúlságosan régen volt az előző. De basszus… Örültem, hogy nem a finom vonalú állát törtem el, és legalább az egyik világoskék szemébe belenézhettem.

Az alsó ajkamat harapdáltam.

– Ráadásul mindent láttam! Amikor felébredtem, Dawson törülközőt viselt, amit aztán a kutyám lerántott róla. Fogok adni Leonardónak egy plusz jutalomfalatot!

A nővér szeme felcsillant.

– És…?

– Tökéletesen el van látva minden téren.

Úgy kacagtunk fel, akár a régi barátnők. Nem volt túl szép tőlem, tekintve, hogy ez a pasi az éjszaka közepén negyven percet autózott a sürgősségi osztályig egy vadidegen nővel, aki behúzott neki egyet, de rám fért egy kis vidámság.

Az ápolónő, még mindig mosolyogva, összetűzött paksamétát nyújtott át.

– Ezek a gipszre vonatkozó utasítások. A legfontosabb az, hogy ha zuhanyozik, csavarja nejlonzacskóba, és tartsa szárazon! A legegyszerűbb, ha egy befőttes gumit húz rá. És semmit ne dugjon a gipszbe, akkor sem, ha viszket, mert megsérülhet. De bizonyára bele fog dugni valamit, különösen ha az év legmelegebb hónapjában fogja viselni, és izzadni fog. Úgyhogy legalább próbáljon valami körömreszelőt vagy ilyesmit használni, aminek nem éles a vége.

– Oké, köszönöm!

– Ha visszautazik New Yorkba, keresse fel a háziorvosát. De valószínűleg négy-hat hétig rajta lesz a gipsz.

Homlokomat ráncoltam.

– Ez csodás! Épp állást keresek. És természetesen jobbkezes vagyok.

A nővér bólintott.

– Az ember általában a domináns kezével üt. Egyszer eltörtem a csuklómat egy autóbalesetben. A legrosszabb az volt, amikor be akartam kapcsolni a melltartómat. Az ember akkor döbben rá, hogy a keze milyen ruganyos és hajlékony, hogy azokat a kicsi kapcsokat össze tudja illeszteni. – Elvette az orvosi tálcát az ágy mellől, és hátralépett. – Készen is vagyunk.

Leugrottam a kezelőágyról.

– Köszönök mindent! Van itt valahol egy mosdó, ahová beszaladhatok? Még sokára érünk haza. – Ha egyáltalán ott fogok aludni. Még mindig fogalmam sem volt, mihez kezdünk, Dawson meg én.

A mosdóban rémülten bámultam a tükörképemre. Mielőtt tegnap repülőre ültem, életemben először rakattam fel műszempillát abban a reményben, hogy csinos leszek az esküvőn. De a ragasztó láthatóan nem volt túl jó minőségű, legalábbis a jobb szememen. A bal szememen azonban? Egyetlen műszempilla sem pottyant le. Úgy festettem, mintha az egyik szemem kétszer akkora lenne, mint a másik. Ráadásul arcmaszkot is feltettem lefekvés előtt. Az agyag sárga volt, amikor felkentem, de így, megszáradva már zöldesszürke színben játszott, és láthatóan nem távolítottam el olyan alaposan, mint gondoltam. Az arcomon két szürke folt volt, az egyik épp az orromon, és a bal orrcimpán görbének tűnt tőle. Aztán ott voltak a piros foltok. Világos színű bőröm nem tudott hazudni, így amikor ideges vagy zaklatott voltam, piros foltok ütköztek ki rajta.

– Jézusom! – nyitottam ki a csapot, és elkezdtem ledörzsölni a maszk maradékát. – Nem is kellett volna behúzni neki. Simán elijesztettem volna, ha felkapcsolom a villanyt.

Néhány perc múlva kisétáltam a sürgősségi osztály előcsarnokába: leszedtem a maradék szempillát, és a szürke foltokat is eltüntettem. A foltos bőrömmel nem tudtam mit kezdeni. Dawson felemelkedett a helyéről, amikor meglátott.

– Francba is! – pillantott a karomra. – Talán elfogyott a fehér gipsz?

– Nem, úgy gondoltam, a pink cuki. A színek jókedvre derítenek.

– Ha te mondod. Gondolom, eltört az ujjperced…

Bólintottam.

– Egyébként hazudtál nekem. Rohadtul fájt, amikor visszahelyezték.

Dawson ajka megrezzent.

– Úgy gondoltam, már így is elég ideges vagy. Nem akartam, hogy külön izgulj a fájdalom miatt, mert biztosan futva menekültél volna innen.

– És miért nem mondtad, hogy az arcom hogyan nézett ki?

Dawson homlokráncolva bámult rám.

– Az arcoddal mi volt a gond?

– A műszempilla, amit feltetettem, az egyik szememről lejött, amíg aludtam, és az agyagmaszk, amit az este felkentem, nem teljesen jött le, amikor lemostam.

Dawson végignézett az arcomon.

– Hm. Akkor mégsem görbe az orrod?

– Nem! Csak agyagos volt. Úgy néztem ki, mintha deformált lenne!

Dawson vállat vont.

– Nekem úgy is helyes voltál.

Váratlan bizsergést éreztem a gyomromban, de nem törődtem vele.

– Mi lesz most a kunyhóval?

Dawson karját a derekamra tette, és jelezte, hogy induljunk.

– Lehet, hogy ezt hazafelé a kocsiban beszéljük meg? A mellettem ülő pasas már a fél tüdejét kiköhögte. Szerintem tuberkulózisa van.

Odapillantottam a köhécselő férfira.

– Tuberkulózis? Ez nem túlzás egy kicsit? Talán csak valami vírus vagy inriduenza.

– A pasas izzad és sovány. Utánanéztem a tüneteknek. Láz és étvágytalanság, ezek a tuberkulózis jelei.

Megtorpantam.

– Ó, egek! El is felejtettem, hogy mit mondott Lily, amikor mesélte, hogy Ben egyik barátja védőügyvéd.

– Mit mondott?

Hátravetett fejjel felkacagtam.

– Hogy okos vagy, iszonyú nagy benned a versenyszellem, de bacifóbiád van. Ezért zuhanyoztál le hajnali kettőkor?

– Megálltam néhány mosdóban útközben. Tudod, mi mindent lehet összeszedni egy benzinkút vécéjében?

Nem tudom, miért, de képtelen voltam abbahagyni a nevetést – kijöttünk a sürgősségiről, Dawson kocsija felé mentünk, és én még mindig kacagtam.

Dawson homlokráncolva nyitotta ki előttem a kocsiajtót.

– Nem olyan vicces!

Két kuncogás között szólaltam meg.

– Azt hiszem, csak alváshiányom van. Amikor kimerült vagyok, néha túlreagálok dolgokat. Mázlid van, hogy nem sírok, azt sem tudnám abbahagyni.

Dawson a kocsira mutatott.

– Szállj be, vagy itt hagylak, és sírhatsz, amennyit akarsz!

Még mindig nevettem, ahogy becsatoltam az övemet, ami különösen sokáig tartott, mert általában a jobb kezemet használtam hozzá.

– És mi lesz a kunyhóval? – tudakoltam, amikor Dawson is beült az autóba.

– Küldtem egy e-mailt a hölgynek, aki az Airbnb-oldalon keresztül kiadta nekünk, de még nem válaszolt. Itt még csak hajnali hat óra harminc van, és a hölgy a leírás szerint a nyugati parton lakik. De üzentem Bennek is. Lily a húgánál alszik az esküvőig. Ben azt mondta, az ő kanapéján alhatok. Vagyis két éjszakát kell megoldani, mielőtt egyikünk elutazna.

– Sajnálom, hogy a kanapén kell aludnod, holott fizettél a kunyhóért.

– Szívesen osztozom veled az ágyon…

– Most, hogy jobban belegondolok, jó móka lesz Bennel egy szobában aludnod!

Dawson felnevetett, és sebességbe tette a kocsit.

– Sejtettem.

Negyven perc múlva bekanyarodtunk a kunyhó elé. Most először láttuk nappali fényben.

– Ez a hely nappal is nagyon helyes.

– Még helyesebb lenne, ha Barbadoson lenne, egy medence melletti bárral és szobaszervizzel. – Dawson leállította a motort, de benne hagyta a kulcsot. – Megyek, hozom a cuccomat.

– Ó! Ja, igen.

Elindultam befelé, azonban Dawson odaugrott elém.

– Menj vissza! – mondta halk, ijesztő hangon.

Bekukkantottam a széles válla fölött, és megértettem, hogy Dawson miért viselkedik ilyen védelmezőn. A házban mindenhol széthajigált ruhák hevertek, pedig mi nem így hagytuk itt. Dawson teli bőröndjére pillantottam, ami most üresen tátongott. Leonardo mélyen aludt a kanapén, egy farmernadrágon, amit valószínűleg felvitt oda.

– Lehetséges, hogy nyitva hagytad a bőröndödet?

– Talán. Muszáj volt kivennem néhány ruhát.

Kiléptem Dawson mögül, odasiettem a kanapéhoz, majd fenyegetőn a kezemet ráztam a kutya felé.

– Leonardo, mit műveltél?

A kutya lesunyta fülét, ami arról árulkodott, hogy bűnös – még így is, hogy a bizonyíték szanaszét hevert a szobában.

– Ne haragudj! Leonardo imád kicsomagolni. Bőröndök, dobozok, táskák: semmit nem hagyhatok nyitva, különben kiüríti, amíg nem vagyok itthon. Múlt héten elvittem a parkba, és amíg üzenetet írtam a telefonomon, kirámolta egy nő táskáját. Szegény asszony azt hitte, valaki kirabolta. Bocsánat, erre nem gondoltam, amikor elindultunk.

Dawson a fejét ingatta.

– Remek!

– Tényleg elnézést kérek. Segítek összepakolni.

– Hagyd, majd én! – Lehajolt, és elkezdte felszedegetni a ruhákat a földről. – Azt hiszem, már eleget segítettél.

Homlokráncolva bámultam rá.

– Nem kell ilyen morcosnak lenned! Leonardónak szeparációs szorongása van. Valószínűleg megijedt, amikor itt hagytam, hiszen idegen helyen maradt, nélkülem.

– Igen, a kutya stresszes – morogta Dawson. Összeszedte a ruháit, és visszapakolta őket a bőröndjébe. Majd felsóhajtott és körülnézett. – Azt hiszem, ez minden. Ha visszaír az Airbnb-tulaj, jelentkezem.

– Megadom a számomat, ha esetleg el akarsz érni telefonon.

Dawson előhalászta a telefonját, és átadta. Miután elmentettem a számomat, visszaadtam.

– Azt hiszem, akkor később találkozunk, ha most nem ír vissza a hölgy.

– Később?

– A próbavacsora ma este van.

– Ó! Ja igen. Persze. – Az ajtóhoz mentem, és figyeltem, ahogy Dawson a kocsihoz rángatja a bőröndjét. – Még egyszer köszönöm, hogy bevittél a kórházba.

– Szívesen. Én meg kösz a monoklit!

Elmosolyodtam.

– Ne feledd a kutyanyálat és a kutyaszőrt az összes ruhádon! Úgy tudom, bacifóbiás vagy, szóval biztos nagyon örülsz neki! Ja, és valószínűleg most már tébécés is vagy!

Dawson kinyitotta a kocsiajtót, és a kocsi tetőjének támaszkodott.

– Te meg köszönd meg annak a kis seggfejnek, hogy segített a törülközővel, hogy villanthattam annak a nőnek, aki előtte fejbe vágott!

Szinte láttam magam előtt Dawsont, kockahasával és hatalmas, még nyugalmi állapotban is combközépig érő farkával. A kép nem halványult, ahogy Dawson kitolatott a kocsifeljáróról, és végiggurult a földúton. Pokoli egy éjszaka volt, mégis halvány mosoly játszott ajkamon. Felsóhajtottam. Egész biztosan megköszönöm Leonardónak!

Harmadik fejezet

Dawson

– Egyszerűen ez vagy te, Reed. – Ben barátom válla rázkódott a nevetéstől. – Bár nagyon élvezem, hogy elérted azt a kort, amikor kapsz egy pofont, ha megpróbálsz bebújni az ágyba egy nő mellé. Még jól emlékszem arra az időszakra, amikor az éjszaka közepén értünk haza, és egy meztelen lány várt a koliszobánkban az ágyadban.

Fejemet ingattam.

– Az az idő már elmúlt. Az ilyesmi az utóbbi egy évtizedben akkor fordult elő, amikor egy pszichopata kliensemet öt év után kihoztam a sittről, és a csaj betört a lakásomba, hogy megköszönje.

Ben felnevetett.

– Azt már el is felejtettem. Emily ott volt veled, ugye? Ő sem örült neki.

Homlokomat ráncoltam.

– Inkább ne is beszéljünk Emilyről!

Ben megfordította a palacsintát, amit épp sütött.

– És egyébként mi van köztetek? Még mindig haragszik rád, annak ellenére, hogy ő volt a hunyó?

Fejemet ráztam.

– Szar az egész. Egyikünknek ott kéne hagynia a céget.

– Mit gondolsz, sosem fogtok újra normális kapcsolatot kialakítani?

– Esélytelen.

– Bármikor átjöhetsz dolgozni az asztal másik, nemesebb oldalára.

Ben és Lily mindketten kerületi ügyészhelyettesek voltak. Ben a manhattani Szervezett Bűnözés és Zsarolás Alosztályon, míg Lily a brooklyni Kérvények Ügyosztályán dolgozott. Időnként találkoztunk a bíróságon, de nem túl gyakran.

– A mi szakmánkban az egyetlen nemes az a szerencsétlen, aki az esküdtek helyén ül napi kemény negyven dollárért. Emellett utálnám a fizetésedet.

– Nem olyan vészes, amikor ketten osztozunk a költségeken.

– Igen, az sincs most nálam terítéken. – Csak szívattam, még így is, hogy a kerületi ügyészi hivatal a töredékét fizette annak, amit én kerestem. A cimborám tudta, hogy nem a pénz miatt választottam szakmát – legalábbis az elején. Az utóbbi időben azonban, akiket képviseltem, amiatt úgy éreztem, ez az igazság.

– Tehát te meg Lily együtt jártatok a jogi egyetemre Naomival, ugye?

– Igen.

– És Naomi most hol dolgozik?

– Pillanatnyilag sehol. Két hete költözött New Yorkba, épp karrierváltásban van.

– Komolyan? Miért nem akar többé praktizálni?

Ben vállat vont.

– Milyen területen volt?

– A virginiai kerületi ügyészi hivatalban. Büntetőjog.

– Nem csoda, hogy azt mondtad, nem fogunk kijönni egymással. Jó munkaerő volt?

– Ha ti ketten valaha szembekerültetek volna, egy nagy tál popcornnal ültem volna be a tárgyalóterembe, hogy végignézzem a műsort. Az ő részlegén egész Virginiában ő volt legjobb. Összesen egyetlen alkalommal veszített.

– Miért költözött New Yorkba?

– Új lapot akar kezdeni. Tavaly szakítottak a vőlegényével, és a nővére itt lakik. Frannie-nek valamilyen egészségügyi gondjai vannak.

Az ember ritkán akar új lapot kezdeni, hacsak nem történt valami az életében, ami miatt mindent maga mögött akar hagyni. Azonban Ben nem mondott többet, és nem kérdezősködtem. Én aztán mindenki másnál jobban tudtam, hogy mindenkinek megvan a maga titkolnivalója.

Ben a tányérra helyezte a reggelit, és együtt leültünk az asztalhoz.

– Mi az esélye, hogy van kókuszreszelék? – tudakoltam. – Azt hittem, hoztam magammal, de otthon hagytam.

– Te meg a kókuszmániád! Sosem unod meg azt a vackot?

– Nagyon jót tesz az agynak, tele van vassal, magnéziummal, cinkkel…

– Tudom, tudom – vágott a szavamba Ben. – Rézzel, mangánnal és szelénnel. Nekem elhiheted, hogy miután négy évig egy koliban laktunk, még a tápértékeket is fel tudom sorolni!

– Akkor a hűtődben is kellene lennie egy zacskóval.

Ben felnevetett.

– Hogy te milyen bolond vagy!

Nagyot ásítottam, felemeltem egy üveg narancslevet. Lassan kilenc óra volt, és egy szemhunyást nem aludtam.

– Lily ma millió teendőt sózott a nyakamba – panaszolta Ben. – Reggeli után már el is tűnök, úgyhogy egy ideig nyugodtan alhatsz.

– Kösz!

Ben felnevetett, és megszemlélte a monoklimat.

– El sem hiszem, hogy egy nő összevert!

– Sötét volt. Egyetlen ütést vitt csak be.

Ben a villájára tűzött palacsintadarabot a szájába tömte.

– Naomi helyes lány, nem?

– Ha Lily meghallja, hogy helyesnek nevezel egy másik nőt, akkor hamarosan neked is ilyen bíborlila lesz a szemkörnyéked, cimbi!

– Megnősülök, nem megvakulok.

– Helyes lány, de nem az esetem.

Ben a homlokát ráncolta.

– Mi van benne, amitől nem az eseted?

– Kutyája van.

– Mióta utálod a kutyákat?

– Nem utálom. De egy kutya vagy egy macska, sőt még egy szerencsétlen aranyhal is elköteleződést jelent. Az új esetem olyan nő, aki lazán kötődik egy férfihoz. Könnyen jön, könnyen megy.

– Neked meg van egy szerencsétlen teknősöd. Egy teknős sokáig él, az az elköteleződés egy egész életre szól.

– Kilencévesen kaptam Sheldont. Akkoriban semmit nem tudtam. Naomi kutyája nem olyan öreg.

– Tehát visszasüllyedsz az egyetemi korszakba? Új szemeszter, új csaj?

– Talán. – Végigszántottam a hajamon. – Akkoriban boldog voltam. Amúgy meg Naomi az a típus, akibe sok energiát kell fektetni, és az ilyesmin már túl vagyok.

– Honnan tudod, hogy az a típus?

– Csipkés pizsama, agyagmaszk, és pink gipszet kért a kórházban. A kutyájának strasszos nyakörve van.

Ben elvigyorodott.

– Emellett vegán is. Azt hiszem, tényleg van benne egy kis Elle Woods.

– Kicsoda?

– Ez most komoly? Egy filmben szerepelt, amit Lily legalább egytucatszor látott! Doktor Szöszi a címe.

– Valaki a Doktor Szöszit emlegette? – Kinyílt a verandaajtó, és Lily lépett be mosolyogva Ben kunyhójába.

– Jó reggelt, szépséges menyasszonyom! – vigyorodott el Ben szerelmesen.

Égnek emeltem tekintetem.

– Jó reggelt, Lil!

– Hogyhogy ilyen korán ébren vagy, Dawson? – Lily odalépett az asztalhoz, és arcon csókolt. – Azt hittem, csak késő éjjel érkeztél, ezért még alszol.

– A dolgok nem a terv szerint alakultak.

Az én nagyon szerelmes barátom letette a villáját, eltolta székét az asztaltól, és megpaskolta térdét. Lily kuncogva ült az ölébe, és csókokkal hintette tele arcát.

– Fúj! – nyögtem fel. – Éppen eszem!

– Dawsonnak érdekes estéje volt – vigyorgott Ben. – Megismerkedett Naomival…

Lily tágra nyílt szemmel bámult rám, és szélesen elmosolyodott.

– Tudtam, hogy ti ketten vagy ki nem állhatjátok majd egymást, vagy végül egy ágyban köttök ki!

– Az egyetlen szexuális tevékenységet az éjjel Leonardo végezte.

Lily elfintorodott.

– Fúj! Nehogy azt mondd, hogy Naomi elhozta azt a plüssteknőst? Várj… – Odanyúlt az államhoz, hogy elfordítsa a fejemet. – Ó, te jó ég! Monoklid van?

Bólintottam.

– A kedves barátnődnek köszönheted.

– Kinek? Naominak? Mégis, miről beszélsz?

Ben elmesélte Lilynek a történetet, én pedig csak hallgattam, és eltüntettem a maradék palacsintát. Amikor befejeztem, elloptam a haveromét is.

– Be kell szaladnunk a Macy’sbe is – jelentette ki Lily.

– Minek? – tudakolta Ben.

– Dawsonnak korrektor kell a szemére.

– Smink? – ingattam a fejemet. – Engem biztos, nem sminkeltek ki!

– De rémesen fogsz kinézni a képeken!

– Erre való a Photoshop.

Lily felsóhajtott.

– És én még amiatt aggódtam, hogy a hétvégi nagy balhé közted meg Emily között fog lezajlani!

– Emily? Miért veszekednék vele, ha én itt vagyok, ő pedig New Yorkban?

Lily elkomorodott.

– Jaj, ne!

– Mi az?

– Nem mondta neked? Azt ígérte, meg fogja mondani!

– Mégis mit?

– Hogy úgy döntött, mégis eljön az esküvőre.

– Bocs, hogy késtem!

Naomi kiugrott egy megérkező kocsi hátsó üléséről, és teljesen máshogy nézett ki, mint előző este. Vagy reggel? Már azt sem tudtam, milyen nap van. Csak néhány órát aludtam Ben kunyhójában.

Naomi leengedte haját, a fürtök keretbe foglalták szép arcát. Arcáról és nyakáról eltűntek a piros foltok: sima, fehér bőre ragyogott. Nagy, zöld szeme ugyanolyan volt, mint az emlékeimben, és nem kellett műszempilla ahhoz, hogy felfigyeljek rá. Telt, piros ajka illett a ruhájához. Nem volt merész az öltözéke, mégis pokolian szexi volt, és a menyasszonyi kíséretben lévő többi hölgytől eltérően, akik edzőcipőt viseltek, ő tízcentis, ezüstösen csillogó magas sarkút hordott, amit szívesen megnéztem volna rajta úgy, hogy semmi mást nem visel.

A kocsi, amivel Naomi érkezett, elhajtott, és Cat, akit Ben az előbb esküvőszervezőként mutatott be, felemelte a kezét.

– Jól van, azt hiszem, kezdhetjük! A kocsik eddig jöhetnek be a parkba. Innentől mindenki golfkocsival közlekedik. Holnap este ugyanígy érkezünk majd meg, ahogyan ma, de a vendégeket megkérték, hogy egy másik bejáraton jöjjenek, így senki nem látja meg a menyasszony hölgykoszorúját, csak akkor, ha már elkezdődött a szertartás.

Belenéztem Ben szemébe, és felvontam egyik szemöldökömet, mintha azt tudakolnám: ez meg mi a szent szar?

Ben vállat vont, és elmosolyodott, ahogy a golfkocsik sora begurult a parkolóba.

– Mindegyik golfkocsiba négy ember fér be – folytatta Cat. – Holnap a vőlegény és a tanúja már a helyszínen lesz, de egyelőre a menyasszonnyal és édesapjával utaznak. Evelyn és Jack, először önök mennek végig az oltárig, úgyhogy kérem, foglaljanak helyet az első kocsi első üléssorában, illetve Naomi és Dawson, kérem, ugyanennek a kocsinak a hátsó üléssorában helyezkedjenek el. – Cat újabb utasításokat osztogatott, és mindannyian elindultunk a számunkra kijelölt golfkocsik felé.

Kezemet nyújtottam Naomi felé, hogy beszálljon.

– Köszönöm.

Bólintottam.

Naomi lesimította ruháját, ahogy helyet foglaltam mellette.

– Nem írt még vissza a kunyhó tulajdonosa? – kérdezte.

Ismét bólintottam.

– Rábeszéltem a hangpostádra.

– Basszus! – Naomi kinyitotta a táskáját, és elővette a telefonját. – Nem kaptam meg. Legalábbis azt hiszem. A kunyhóban rémes a térerő.

Korábban eltűnődtem, hogy miért nem hívott vissza.

– Az enyém sem túl jó. Ma délután kénytelen voltam kimenni az autópályára, és megállni egy kamionos parkolóban, hogy felhívjam az irodámat, mert hol volt térerő, hol nem.

– Mit tudott mondani a tulaj?

– Az applikáció, amit arra használ, hogy kiadja a kunyhót, szoftverfrissítést csinált azon a napon, amikor te foglaltál, és egy hiba miatt tudtad lefoglalni annak ellenére, hogy már le volt foglalva. Szegénynek fogalma sem volt róla.

– De én fizettem foglalót!

– Már elindította a visszatérítést. És bocsánatot kért, nem mintha ez segítene a helyzeten. Sajnos csak ez az egy kunyhója van.

Naomi felsóhajtott.

– Jól van, akkor… Keresek másik szállást. Gondolkodtam, és igazad volt. Te foglaltál először, így tiéd a kunyhó.

– Nyugi, nekem nem gond. Megkértem az asszisztensemet, hogy keressen nekem szállást. Nemsokára visszahív.

– Biztos vagy benne?

– Már berendezkedtél. És Leonardo felszentelte a helyet.

– Jut eszembe! Otthagytál valahol egy zacskó kókuszreszeléket?

– Azt hittem, azt otthon hagytam. Tehát megtaláltad?

– Leonardo találta meg. Felbontotta, és evett belőle, így kénytelen voltam kidobni. Mihez akartál kezdeni vele?

– Meg akartam enni.

– Elég nagy zacskó volt. Amilyet a hipermarketek árulnak.

– Nagyon szeretem a kókuszt.

– Sajnálom!

– Semmi gond. Lily kókusztortát ígért a próbavacsorára.

– Ó, és azt hiszem, találtam még valamit, ami a tiéd. – Naomi elvigyorodott, és ismét beletúrt a táskájába. Egy csík óvszert húzott elő. – Leonardo ezt vette elő, miután elmentél. Gondolom, a tiéd. Te is fel akartad szentelni a kunyhót a magad módján?

– Honnan tudod, hogy nem valaki más hagyta ott?

Naomi elpirult.

– Úgy láttam, a te méreted.

A megjegyzés és a csomag elejére biggyesztett nagy XL felirat láttán felragyogott az arcom. És én még azt hittem, hogy ciki voltam a törülközőincidensnél!

Naomi égnek emelte tekintetét.

– Jól van, jól van, nehogy a fejedbe szálljon! Akár nagy a farkad, akár kicsi, akkor is egy baromnak tűnsz!

– Mit követtem el?

– Egy: először is védőügyvéd vagy. Ez már önmagában a legnagyobb felkiáltójel. Ráadásul Leonardót is sértegetted!

– És elvittelek a kórházba…

– Talán akkor nem voltál barom. Ezt elismerem.

– Ragaszkodtam hozzá, hogy te maradj a kunyhóban, míg én egy kemény kanapén kucorogtam.

Naomi arca ellágyult.

– Jaj, ne, talán nem volt kényelmes a kanapé?

– Jó volt. De kemény is lehetett volna.

Naomi felnevetett.

– Nem. Igazam volt. Te tényleg egy barom vagy!

A golfkocsik hosszú sora lassulni kezdett, amikor begurultunk egy tisztásra. Nem igazán kedveltem az esküvőket, de még engem is lenyűgözött a látvány. Mintha az erdő közepére érkeztünk volna. A kis tisztás környékén minden fára apró lámpásokat aggattak. Legelöl egy faágakból font boldogságkapu állt, a vendégeknek fehér székeket készítettek elő. Sosem mondanám meg Bennek vagy a srácoknak, de úgy gondoltam, hogy teljesen…

– Mesebeli! – suttogta Naomi abban a pillanatban, hogy eszembe jutott a szó.

Naomi körülnézett, a szeme még jobban elkerekedett, mint az enyém. Sőt, a többi vendég is ámulva csodálta a helyszínt.

– Nos? – tudakolta Lily. – Mi a véleményetek? – Széles mosolyt villantott rám, valószínűleg azért, mert tudta a választ. Ez volt a legszuperebb hely egy esküvőhöz!

A hölgyek mind áradoztak.

Lily megszorította Ben kezét.

– Ezért kértünk meg titeket, hogy utazzatok Michiganbe. Az első randinkon bukkantunk erre a helyre a michigani jogi egyetem utolsó szemeszterében. Elmentünk kirándulni, és egyszer csak beléptünk erre a tisztásra. Persze a fények meg a székek nem voltak itt, de leültünk, és nyolc órán át fel sem keltünk. – Lily Benre pillantott. – Amikor végre elhagytuk a parkot, tudtam, hogy megismertem a leendő férjemet. Négy évvel később Ben itt kérte meg a kezemet, és holnap este itt lesz az esküvőnk.

Minden nő vagy könnyezett, vagy szipogott. Naomi az első csoporthoz tartozott. Hüvelykujjával törölte le a könnycseppeket. Még nekem is elszorult a torkom.

Az esküvőszervező lépett előre, és megköszörülte torkát.

– Valószínűleg azzal kéne kezdenünk, hogy elmondjam a sorrendet, hogy ne késsék le a csodás vacsorát, amit Ben és Lily előkészített. Holnap este itt végig egy ideiglenes faemelvény lesz, így megkönnyítjük a járást. Tegnapelőtt esett az eső, és errefelé időbe telik, mire a talaj beszívja a vizet, ezért kérem, ügyeljenek, hová lépnek. A fű még egy kicsit nedves, és a fák alatt, ahol nincs aljnövényzet, nagy sár van. – Cat odalépett a székekhez. – Kérem, a menyasszony vendégei sorakozzanak fel itt a partnereikkel!

Kiugrottam a golfkocsiból, hogy megkerüljem azt, és Naomihez lépjek, de mielőtt odaértem volna, Jack, aki az első sorban ült, már kezet nyújtott neki. Nem igazán kedveltem a pasast, és nem értettem, miért volt vele Ben annyira jóban a jogi egyetemen. Azonban abban a pillanatban még kevésbé kedveltem.

– Azt hiszem, még nem ismerjük egymást! – nyújtott kezet Jack Naominak. – Jack Renner vagyok.

Naomi udvariasan elmosolyodott.

– Naomi Heart. Nagyon örvendek.

Elkaptam Jack pillantását, amikor szájához emelte Naomi kezét, hogy megcsókolja, és reméltem, a tekintetem jelzi neki: fejezze be a szokásos hülyeségét. Ugyanis a fickó pokolian simlis. Jack azonban kisegítette Naomit a golfkocsiból, így én előrementem. Két-három lépés után rájöttem, hogy a föld olyan vizes, hogy elsüllyed benne a cipőm. Naomi cipője elég vékony sarkú volt, így felé fordultam, de fél másodpercet késtem.

Naomi bal cipője belesüllyedt a fűbe, és ott maradt, míg a jobb lábával lépett előre. Megingott, a cipőtlen bal lábát a levegőben tartva elveszítette az egyensúlyát. A többi mintha lassított felvételen történt volna. Naomi térde megbicsaklott. Kinyújtotta begipszelt kezét, amivel próbálta visszanyerni az egyensúlyát, de semmi nem akadályozta meg az esést. Jack még mindig mellette haladt, de túlságosan lefoglalta az, hogy a koszorúslányokat stírölje, és észrevegye, mi történik a mellette lévő nővel. Ezért nem tudott neki segíteni. Én ugyan Naomi után kaptam, de én is elkéstem.

Naomi hangos sikkantással egyenesen egy hatalmas, sáros tócsában ért földet.

Basszus! Félrelöktem a mihaszna Jacket az útból, és lehajoltam.

– Mondd, jól vagy?

– Azt hiszem, igen. De hol a fenében van a cipőm?

Lehajoltam, és felkaptam a cipőt a fűből.

– Itt van.

Naomi felvette a cipőjét, miközben mindenki minket bámult. Ben és Lily odarohant hozzánk.

– Jaj, istenem! Nem esett bajod? – tudakolta Lily. – Mi történt?

Naomi söpörgette a sarat a ruhájáról.

– Beakadt a cipősarkam. Semmi bajom. Csak egy kicsit kínos.

Felemeltem a kezemet, hogy felsegítsem. El akarta fogadni, majd megdermedt, amikor látta, hogy a keze tiszta sár.

– Hiszen te nem is szereted a bacikat!

Megfogtam a sáros kezét, és talpra állítottam.

– Semmi gond. A föld sokkal kevésbé zavar, mint a koszos emberek.

Még akkor sem engedtem el a kezét, amikor felállt.

– Hogy van a bokád? Úgy látom, kificamodott.

– Meglehet. – Néhányszor megmozgatta, majd lehunyta a szemét. – Jaj, istenem! Nem is meséltem neked, de tegnap éjjel az ápolónő megkérdezte tőlem, hogy szólni akarok-e a rendőrségnek. A monoklidból és a sérült kezemből arra következtetett, hogy te vagy a bántalmazó pasim. Képzeld el, ha huszonnégy óra leforgása alatt a második gipszet kapnám… Téged tutira, letartóztatnának!

– Ezt próbáljuk elkerülni. – Lepillantottam Naomi lábára, és ingattam a fejemet. – Mi a fenéért hordasz ilyen cipőt? Mindenki más sportcipőt visel.

– Nem hoztam sportcipőt.

– Miért nem?

– Egyik ruhámhoz sem illik, amit kitaláltam. Hoztam egy pár lapos sarkút, de az nem illik ehhez a ruhához.

– Ez nem volt túl okos döntés, igaz?

Naomi összepréselte ajkát.

– Kösz, hogy szólsz, okostojás!

Végigmértem, de most nem szóltam semmit.

– Mi az? – tudakolta Naomi. – Ki vele! Látom, hogy valami böki a csőrödet!

Fejemet ingattam.

– Nem annyira.

– Bökd már ki!

Másodszor is végigmértem, és vállat vontam.

– Csak azt akartam mondani, hogy nagyon jól áll ez a ruha, a sár ellenére is!

Naomi néhányszor pislogott.

– Biztos rosszul hallottam, mert ez majdnem úgy hangzott, mint egy bók.

– Úgy gondoltam, jövök neked eggyel.

Naomi elfintorodott.

– Miért? Én mikor bókoltam neked?

Benyúltam a zsebembe, előhúztam az óvszercsíkot, és kacsintva mutattam az XL-es feliratra.

Naomi égnek emelte a tekintetét. De azért előtte az ágyékomra pillantott.