KIADÓNKNÁL A SZERZŐTŐL
KORÁBBAN MEGJELENT KÖTETEK

A sci-fi politológiája (2016)

Fantasztikus világok (szerkesztőtársként, 2017)

Párhuzamos univerzumok (szerkesztőtársként, 2019)

Egy galaxissal odébb (szerkesztőtársként, 2020)

ATHENAEUM KIADÓ

© Dr. Tóth Csaba, 2021

Kiadta az Athenaeum Kiadó, az 1795-ben alapított

Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők

Egyesülésének tagja.

Felelős kiadó az Athenaeum Kiadó ügyvezetője

1086 Budapest, Dankó u. 4–8.

www.athenaeum.hu

www.facebook.com/athenaeumkiado

ISBN 978 963 543 167 0

Felelős kiadó: Dian Viktória

Felelős szerkesztő: Besze Barbara

Szerkesztette: Lakner Zoltán

Műszaki vezető: Drótos Szilvia

Borító: Földi Andrea

Elektronikus könyv: Szegedi Gábor

Tartalom

Bevezetés

1. Az elegáns

2. A könyörtelen

3. A radikális

4. Az alábecsült

5. A néppárti

6. A szerencsés

7. A tudatos

8. Az elképzelhetetlen

9. A fegyelmezett

Utószó – Létezik-e tökéletes kampány?

Bevezetés

A jó bornak nem kell cégér, tartja a magyar közmondás, amely azonban, hasonlóan sok más régi mondásunkhoz, sajnos nem állta ki az idő próbáját. Mert bizony a jó bornak is kell a cégér, azaz a jó terméket is kell reklámozni, mert a vásárlók maguk is sokszor csak ez alapján tudják eldönteni, pontosan mit szeretnének választani a széles kínálatból. A politika világában a cégér nem más, mint a politikai kampány: a politikai erők a kampány során próbálják meggyőzni a választókat, hogy a portékájuk, vagyis politikusaik, programjuk, az ország jövőjével kapcsolatos víziójuk jó.

A politika olyan, mint a foci, legalábbis amennyiben mindenki azt gondolja, hogy ért hozzá, s különösen így van ez a politikai kampányokkal. Kampányidőszakban elemzők, újságírók és egyszerű választók garmadája adja folyamatosan a tanácsokat, mit kellene tenni az általuk kívánt politikai oldal győzelme érdekében. Az embernek egy-egy kampány során az lehet a benyomása, több szó esik arról, hogy különböző véleményformálók szerint jól vagy rosszul kampányol egy-egy párt, mint arról, pontosan melyik párt milyen programot kínál az országnak. A kampányok után pedig rendre érkeznek az elemzések és magyarázatok, hogy a győztes kampánya miért volt jó, a vesztesé rossz, öntudatosabb véleményformálók esetén megfejelve azzal, hogy ha az ő tanácsára hallgattak volna, bizonyosan jobb eredmény születik. Mindez aligha meglepő annyiból, hogy a kampányok valóban a politikai élet centrális eseményei. Mivel pedig a politika nagyon embert érintő és nagyon sokakat érdeklő világ, a politikai élet legfontosabb eseményei mindenkiből előhozzák a benne élő politológust. Ráadásul egy politikai kampány olyannyira sok elemből áll, hogy utólag nagyon nehéz igazságot tenni, melyiken múlt a siker vagy a kudarc, kinek volt igaza, mit kellett vagy nem kellett volna tenni a győzelemért.

A politizálás és a politikai kampány folytatása azonban két nagyon különböző dolog. Politizálni egy demokráciában minden állampolgárnak joga van, sőt egyes demokráciákban a politikai véleménynyilvánítás legfontosabb aktusa, a szavazás kötelesség. Sokak szerint egy ország politikai klímája annál egészségesebb, minél többen vesznek részt a politikai folyamatban. Ezzel szemben a politikai kampány egy szakma. Dramaturgiájának főszereplői a politikusok, rendezői és forgatókönyvírói a politikai tanácsadók és kampányszakemberek.

A politikai kampányok sokszor nem függenek össze a politika tartalmával: kiváló politikusnak is lehet rossz kampánya és rossz politikusnak is jó. A jó politikai kampány sok-sok tanulásra, kutatásra, tapasztalatra és munkára épül. Majdnem biztosak lehetünk benne, hogy a legtöbb olyan állampolgári javaslatot, amely arra vonatkozik, hogyan lehetne jobban kampányolni, a legtöbb politikus hallotta már. Ezért lehet az embernek sokszor az az érzése, amikor egy politikus pultjánál, standjánál tanácsokat ad a jelöltnek, hogy mintha a politikus nem figyelne, nem venné komolyan a kéretlen, de jó szándékú állampolgári tanácsot. Megvan rá az oka – még ha udvariasságból lepleznie illene is –, tudniillik az, hogy az adott javaslatot szinte biztosan sokszor hallotta már a tanácsadóitól.

A politikai kampányolás tehát szakma, szerencsétlenségünkre azonban nem olyan szakma, amelyet iskolában tanítanak, vagy amelynek világos szabálykönyve lenne. Bár a könyvtárak tele vannak a sikeres kampányokat taglaló munkákkal – az olvasó is egy ilyet tart most a kezében –, a legtöbbször ezek alapján sem könnyű eldönteni, hogy a konkrét helyzetben mit kellene tennie egy politikai szereplőnek. Ha ez olyan könnyű volna, nem lenne olyan kevés igazán jó kampányszakember, és nem lennének olyan jól megfizetve.

Mi ennek az oka? Először is – ha csak Magyarországot nézzük – egész egyszerűen nincs olyan sok kampány, hogy azokból általános következtetéseket lehessen levonni. Magyarországon a rendszerváltás óta mindössze nyolc parlamenti választási kampányra került sor. Ezek közül az első idején az állampolgárok többsége egyetlen állami tévécsatornát nézett, legfeljebb vezetékes telefonja volt, az internetről pedig – bár már létezett – jellemzően nem is hallott még, nemhogy használta volna. Hogyan lehetne közös tanulságokat levonni egy ilyen körülmények között folytatott kampányról és mondjuk a 2018-as megmérettetésről, amikor a közösségi média szerepe már kiemelkedő volt? Másodszor: a politikai kampányokon nagyon sok múlik, a tét pedig túl nagy ahhoz, hogy a résztvevők túl sok információt osszanak meg róla. Egy kampány alatt adott, a kampánnyal kapcsolatos nyilatkozatot bátran tekinthetünk félrevezetésnek; legfeljebb a kampány után jelennek meg hiteles elemzések a résztvevőktől arról, pontosan mit miért csináltak. De még ilyenkor is avatott szem és szigorú forráskritika kell ahhoz, hogy megállapíthassuk, valós értékeléssel van-e dolgunk, vagy csak az illető kampányszakember próbálja magát beállítani a győzelem kovácsának, más esetben felmenteni magát a vereség felelőssége alól. Harmadszor: egy kampányban nagyon sok minden történik, de a választás utáni felületesebb elemzések jellemzően leragadnak ott, hogy a győztes mindent jól, a vesztes mindent rosszul csinált. Holott ez biztosan soha nincs így. Nincs olyan vesztes, aki ne csinált volna valamit jól, és olyan győztes, aki egyszer sem hibázott. Ezeknek a szétszálazása a választások utáni napokban sokszor még lehetetlen, később pedig már nem olyan érdekes a szélesebb közvélemény számára.

Ha ilyen nehéz a jó politikai kampányokat megkülönböztetni a rosszaktól, vajon érdemes-e egyáltalán ilyesmivel próbálkozni? Az én válaszom egyértelmű igen. Az ugyanis, hogy sokszor nem magától értetődő, miben más egy jó és egy rossz kampány, még nem jelenti azt, hogy bizonyos jellegzetességeket ne lehetne azonosítani. Erre a legjobb módszer, ha sok sikeres és egymástól független kampányt tanulmányozunk, ezekben próbálva közös vonásokat találni. Ez a könyv pontosan erre vállalkozik. Kilenc jól sikerült, szinte tökéletes kampányt elemezve próbálja megválaszolni a kérdést, van-e a tökéletes kampányoknak közös titkuk. A teljes megfejtésre a könyv végéig várni kell, amíg az egyes fejezetek egy-egy kampányt elemezve fejtik meg a győzelem rejtélyét. Egy fontos tanulságot azonban már most elárulhatok: a tökéletes kampányoknak nincs egyetlen, közös, titkos receptjük.

Ez az első pillanatban talán meglepő lehet, hiszen nagyon sokan nagyon sokszor hiszik azt, hogy megtalálták a tökéletes kampány titkát. Mivel világszerte az amerikai választásokat kíséri a legnagyobb figyelem, négyévente, november közepe táján, amikorra az elemzők túl vannak a november eleji választás okozta eufórián vagy depresszión, óraműpontossággal érkeznek a tökéletes kampányok titkát megfejtő elemzések. Sokan emlékezhetnek rá, hogy 2008-ban, Barack Obama győzelmét követően a főleg baloldali-liberális elemzők ujjongva írtak róla, hogy a tökéletes kampány titka a felemelő, reményre építő üzenet és a fiatalok bevonása a politikába. Akkor úgy tűnt, hogy legalább az Egyesült Államokban nem kell a fehér többségből érkezni ahhoz, hogy valaki elnök lehessen. Reményt hirdetett Obama sikeres kampánya, és sokan azt gondolták, ettől fogva csakis a pozitív kampányoké a jövő. Csakhogy alig nyolc évvel később egy merőben másféle kampány aratott hatalmas sikert, ugyancsak az Egyesült Államokban. Donald Trump mindenben másképp viselkedett, mint Obama. Nem a reményre épített, hanem azt állította, Amerika a katasztrófa felé halad, miközben minden korábbinál negatívabb jelzőkkel illette ellenfelét, Hillary Clintont. Trump szexista, sokszor rasszista és gyakran félrevezető, szándékosan torz állításokat tett a kampányban. Mégis nyert. Vajon ilyen egy tökéletes kampány? – kérdezték sokan aggódva. Négy évvel később a válasz az lett: nem feltétlenül. Joe Biden kampányáról aligha tudnánk sok mozzanatot visszaidézni, mivel tökéletesnek ekkor a biztonságos, nem túl aktív kampány tűnt, amely nem a jelölt erényeire, hanem az ellenfél gyengeségeire épít. Bonyolította az elemzést, hogy a korábban a maga nemében zseniálisnak tartott Trump-kampány a világjárvány rendkívüli helyzete közepette hirtelen esetlennek, inadekvátnak tűnt, holott Trump nagyon is ugyanaz maradt.

Azt sem árt tisztázni mindjárt az elején, végül is mit jelent pontosan a politikai kampány fogalma. Ahány ember, annyi értelmezésben használja ezt a kifejezést, és nem is ok nélkül. A politikusok állandóan kampányt folytatnak, gyakran már a választási ígéretek teljesítését is a következő választást megalapozó kampánynak tekinthetjük. Néha viszont sokkal szűkebben értjük a kampányt, csakis arra az időszakra gondolva, amely közvetlenül megelőzi a választást. Különösen napjainkban, amikor a parlamenti vagy elnökválasztásokon kívül is egymást érik a petíciók, aláírásgyűjtések, konzultációk, nehéz egymástól elhatárolni a kampány- és a nem kampányidőszakokat, illetve az egyes kampányokat egymástól. Ebben a könyvben annyira megyek vissza az időben egy-egy választást megelőzően, amennyi szükséges az adott fejezetben tárgyalt választási küzdelem megértéséhez.

De nemcsak a kampány időbeli kereteinek meghatározása okoz fejfájást, hanem az is, pontosan milyen tevékenységek tartoznak ide. Ha azt mondjuk egy politikusra, hogy kampányol, legtöbbször valamilyen választási gyűlésre, utcai, köztéri standolásra, a választókkal való közvetlen találkozásra gondolunk. De ha kicsit mélyebbre megyünk, egy parlamenti szónoklatot vagy televíziós szereplést úgyszintén tekinthetünk kampánytevékenységnek. Ezek azonban csak a kampány taktikai vagy kommunikációs elemeit jelentik, s ahogy látni fogjuk, a kampány kimenetele sokszor nem ezeken múlik. Egy egyszerű gondolatkísérlettel megérthetjük ennek az állításnak az igazságát. Tételezzük fel, hogy egy szavazó nagyon szereti Orbán Viktort, évek óta következetesen egyetért a Fidesz politikájával. Ebben az esetben nem tudunk elképzelni olyan ellenzéki plakátot, amely egy csapásra arra készteti ezt a választót, hogy azt mondja: „Eddig fideszes voltam, de olyannyira megérint ez az ellenzéki szlogen, hogy most inkább a kihívóra szavazok.” A gondolatkísérletből az is látszik, hogy egy kampányban sokkal több elem marad a felszín alatt: az éveken át ismételt üzenetek, az ellenfél megfelelő ponton történő megtámadása, az egymásra épülő narratívák. Ezért az, aki e kötettől kampányfilmelemzést vagy szlogengyűjteményt vár, csalódni fog. A kampányok sikere ugyanis csak nagyon ritkán múlik ezeken. Ezzel szemben minden komoly kampány alapja a kutatáson alapuló helyzetértékelés, az erre rezonáló stratégia, az ezt alátámasztó pozicionálás, valamint az ennek megfelelően kialakított üzenet. A legtöbb esetben a kampányt ezek döntik el.

A helyzetértékelés során a politikai szereplő megpróbálja azonosítani, hogyan viszonyulnak hozzá és ellenfeleihez a választók, mely témák kedvezőbbek neki, és melyek ellenfelének. A kampányok gyakran nem arról szólnak, hogy a pártok ugyanarról az ügyről mást mondanak, sokkal jellemzőbb, hogy a saját ügyeiket igyekeznek előtérbe helyezni.

A stratégia a kampány haditerve: az a koncepció, amely a célokat és eszközöket összeköti. A stratégia magja legtöbbször nagyon egyszerű. A jó stratégia jelenti a kampány magját, ezért ez a könyv nagyon sokat foglalkozik stratégiai kérdésekkel, igyekezve bemutatni, mit szeretett volna az adott politikai szereplő elérni a kampánya során.

A pozicionálás a kampányirodalom egyik legnehezebben érthető, de legfontosabb szava, amely arra utal, hogy egy politikai szereplő hova helyezi magát a politikai térben, milyen speciális előnyt próbál a maga számára kialakítani. Talán konkrét példával könnyebb bemutatni a szó jelentését, főként, hogy egyes esetekben a pártok a pozicionálást ki is írják a plakátjukra. Amikor például a Demokratikus Koalíció azt mondja, ő a „legeurópaibb párt”, igyekszik magát az EU mellett legjobban elkötelezett erőként pozicionálni. Amikor a Fidesz petíciót indít Stop, Gyurcsány! Stop, Karácsony! címmel, akkor Karácsony Gergelyt esélyes miniszterelnök-jelöltként, egyúttal Gyurcsány Ferenc embereként pozicionálja. A pozicionálás eredménye könnyebben látható, mint az azt megelőző viták, s e könyv fontos témája annak felfejtése, miért éppen azt a pozicionálást választották a szereplők az egyes kampányokban, amely mellett döntöttek.

A politikai üzenet az a narratíva vagy konkrét program, amelyet egy politikai szereplő át kíván adni. Nem összekeverendő a szlogennel, amely legtöbbször az üzenet verbálisan megkapó (catchy), izgalmas megfogalmazása. Bár a következő oldalakon egyes esetekben szó lesz kampánytechnikákról is, a legtöbb kampányt a stratégia, a pozicionálás és az üzenet minősíti.

Végül pedig gyakran lesz szó a kampányok még egy eleméről, a szerencséről. Bármit mondanak is a kampányszakemberek, a győztes kampányok sokszor szerencsés kampányok. Persze a szerencse – értsd: a külső körülmények, azaz a kampányt folytató politikuson kívül álló, általa semmilyen módon nem befolyásolható peremfeltételek, adottságnak tekintett tényezők hirtelen kedvező megváltozása – csak a felkészült kampányt segíti, amely ki tudja használni a számára előnyös fordulatot. Ezzel együtt a szerencse szerepe, mint látni fogjuk, sokszor elengedhetetlen.

A tökéletes kampány tehát sokféle lehet, amint ez a könyv is bemutatja az olvasónak. Úgy választottam ki kilenc nagyon különböző kampányt, hogy legyen közöttük híres és kevésbé ismert is. A fejezetek bátran olvashatók az adott országokkal kapcsolatos előzetes ismeretek nélkül, mivel arra törekedtem, hogy könyvem ne elsősorban a szakmabelieknek, inkább a politika iránt érdeklődő laikus olvasóknak szóljon, akiket a fejezetek során igyekszem kellőképpen képbe hozni az adott kampány hátterét illetően. Ebből következően ez a könyv nem tudományos munka, a benne lévő információk és állítások a személyes véleményemet, a saját kutatásaimból, elemzéseimből, tapasztalataimból levont következtetéseimet, meglátásaimat tükrözik. Ezért nem is találkozik az olvasó a tudományos munkákra jellemző hivatkozáscunamival. Kutatóként és gyakorlati szakemberként tizenöt éve foglalkozom politikai kampányokkal, alkalmam volt közelről látni többet, és részt vettem öt hazai és egy európai kampányban. Először a Republikon Intézet igazgatójaként, később az Európai Liberális Fórum elnökségi tagjaként, majd Cseh Katalin EP-képviselő és európai parlamenti frakcióvezető-helyettes kabinetfőnökeként közvetlen rálátásom volt számos nem magyarországi kampányra is.

A kampányokkal kapcsolatos nemzetközi tudáscserének ma már kiépült, ha nem is mindig a nyilvánosság előtt zajló mechanizmusai vannak. Az Európai Liberális Fórum, illetve az Európai Parlament Megújuló Európa frakciója rendszeresen szervez találkozókat, információátadó alkalmakat kampányszakemberek között; ezt teszi minden más pártcsalád is. Az elmúlt években e fórumokon lehetőségem nyílt megismerni számos kampány belső működését. A francia, a holland és a kanadai kampányokkal foglalkozó fejezet főként ezekre a háttérbeszélgetésekre épít. Az amerikai kampányok megismerésében – 2008 és 2020 esetén – amerikai kiküldetések segítettek, amelyek célja kifejezetten a kampánytechnikák tanulmányozása volt. Három választási kampány – a két brit fejezet és a 2016-os amerikai elnökválasztási küzdelem – elemzése az alulmaradó ellenfelek kampányában résztvevőkkel folytatott tapasztalatcsere alapján íródott. A 2002-es magyar választási kampánnyal kapcsolatos információk az évek során felhalmozott személyes információkon, háttérbeszélgetéseken, valamint a doktori disszertációmon alapulnak.

Ez a könyv nem elfogulatlan munka: szerzője vállaltan liberális értékeket vall. Ez azonban meggyőződésem szerint a kampánytechnika szempontjából irreleváns. Nem azért kerültek az elemzett kampányok közé többségükben baloldali-liberális kampányok, mert ezeket eleve jobbnak tartanám, hanem mert az itt szereplő kampányokról rendelkeztem annyi információval, hogy magabiztosan írhassak róluk. Magyarországon a legjobb kampányokat évek óta a Fidesz folytatja, ám az elbizakodottság vétségébe esne az a baloldali vagy liberális tanácsadó, aki azt állítaná, hogy ismeri a Fidesz kampányainak tervezési és végrehajtási folyamatait.

2022-ben Magyarország választ. Nem tudjuk, a két politikai oldal milyen kampányt folytat majd, ám talán az itt bemutatott példák segítenek az olvasónak abban, hogy megítélje, ki kampányol jobban, és ki rosszabbul, függetlenül attól, melyik oldalnak drukkol. Ha sikerül elérni ezt a célt, s az olvasó képes magukra a kampányokra tekinteni, bennük a technikát, a módszert figyelni, és ebben az értelemben elvonatkoztatni attól, kinek az üzenetével ért jobban egyet, a könyv már elérte a célját.

1. Az elegáns

Év: 2002

Ország: Magyarország

Választás jellege: parlamenti választás

A „tökéletes kampány” főszereplője: Medgyessy Péter, az MSZP miniszterelnök-jelöltje

A fő ellenfél: Orbán Viktor miniszterelnök, a Fidesz vezetője

Előzmények: Orbán Viktor 1998-ban meglepetésszerűen legyőzte a veterán szocialista politikust, Horn Gyulát. 1998–2002 között koalíciós kormányt vezet egy mérsékelt jobboldali kispárttal (MDF) és egy populista jobboldali párttal (FKGP). Kormányzását liberális-konzervatív politikusként kezdi, 2002-re jobboldali néppárti vezérré válik. Az MSZP egy új vezetővel és egy gyengélkedő szövetségessel (SZDSZ) próbálja legyőzni.

Hátrányból erény

„El kell mondjam, és nem hízelegni akarok, miniszterelnök úr, hogy sokan óvtak ettől a vitától. És azt mondták, hogy Orbán Viktor egy kiváló vitázó, jó előadó, ööö, kiváló szónok. Vajon jó-e az, ha én ide elmegyek?” Medgyessy Péter ezekkel a szavakkal vezette fel első megszólalását 2002. április 5-én az Orbán Viktorral folytatott miniszterelnök-jelölti vitán.{1}

Már ebből a nehezen összehozott néhány mondatból is látszik: nem a politikai viták szokásos forgatókönyvével találkozhattak azok, akik az akkori Közgazdaság-tudományi Egyetemen élőben vagy a képernyők előtt figyelték a két miniszterelnök-jelölt párbaját. Nagyon ritka, hogy egy politikus annak deklarálásával kezdje megszólalását, hogy ellenfele jobb nála. Az akkor harminckilenc éves Orbán Viktor meg is lepődött ezen a felütésen, igyekezett viccesen reagálni rá, ami azonban Medgyessy tervét segítette. „Érzem, hogy a sajt csúszik ki a számból”, riposztozott a miniszterelnök, de Medgyessy nem hagyta magát kizökkenteni láthatóan előre betanult monológjából. „Még azért egy kicsit tessék várni… Mielőtt még teljesen kicsúszott volna a sajt, azért folytatnám tovább, és végül is, ugye, én azt gondoltam, hogy talán nem baj az, ha meglátjuk azt, hogy az emberek mit tartanak többre. Többre tartják-e a szónoki képességeket és egyfajta színészi adottságot, és ez nem sértés, nem sértésképpen mondom, miniszterelnök úr. Többre tartják-e vajon, egy, ööö, szívből jövő, őszinte beszédnél, ami időnként esetleg akadozik.” Medgyessy ezzel megadta a vita keretezését, egyben nemhogy kompenzálta, de egyenesen erénynek tüntette fel saját gyengeségét. Orbán nem is tudott reagálni erre. Bár próbált viccelődni azon, hogy nem tudja, ezek után vajon szabad-e szívből beszélnie a vitában („Ha tud, szabad” – felelte Medgyessy), az előny Medgyessynél maradt, háromszorosan is.

A szocialisták által vezetett ellenzék miniszterelnök-jelöltje először is rögtön semmissé tette azt a versenyhátrányát, amely rosszabb szónoki képességeiből fakadt. Nem véletlenül idéztem Medgyessy szövegét pontosan úgy, ahogy elhangzott: megakadásokkal, szünetekkel, szóismétlésekkel. Az ellenzéki jelölt még az előre megtanult mondatait is így, retorikailag gyengén adta elő. Olyan magyarázatot fűzött azonban ehhez, miszerint a hibák voltaképpen az őszinteség jelei. Medgyessyt ekkor a képernyő előtt ülők akár meg is sajnálhatták, együtt is érezhettek vele, elvégre a választók többsége sem kiváló szónok. Orbán precíz, nyomdakész riposztjai így viszont már őszinteséget nélkülöző szerepjátszásnak tűnhettek. Medgyessy a saját gyengeségéről szóló bevezetővel rögtön megváltoztatta a vitával kapcsolatos várakozásokat. A politikai viták nem olyanok, mint a zsűri előtt rendezett, professzionális egyetemi vagy szakmai viták, ahol a logikai koherencia és a retorikai képesség alapján pontozzák a szereplőket. A politikai vitákat nem mindig a jobb szónok nyeri, hanem az, aki szimpatikusabbnak és felkészültebbnek tűnik. Ám a vitákban a politikusok a velük kapcsolatos elvárásokkal is küzdenek. Egy eleve jónak gondolt vitázó közepes teljesítménnyel is veszíthet, míg egy gyenge vitázó, ha csak állja a sarat, győztessé válhat. Mint annyi mindent a politikában, a vitát is az elvárásokhoz képest értelmezik. Medgyessy kezdő mondatai alacsonyra tették a vele kapcsolatos mércét, és magasra az ellenfélét.

E két taktikai elemnél is fontosabb volt azonban a stratégiai szint. Orbán Viktor vitastílusa híven tükrözte politizálási stílusát: erős, dinamikus, határozott, magabiztos, olykor gúnyolódva vitázó. Medgyessy Péter pontosan tudta, hogy ezzel nem tudja felvenni a versenyt, csakhogy nem is akarta. A szocialisták egy másik szavazóréteghez szóltak. Azokhoz, akik kevésbé magabiztosak, kevésbé felkészültek, akik maguk is sok élethelyzetben a gyengébb félnek bizonyulnak, és akik talán irigységgel vegyes bizalmatlansággal figyelik azokat, akik sikeresebbek náluk. Minden politikusi karakternek megvan a maga fonákja: ami az egyik oldalnak magabiztosság, a másiknak beképzeltség. Amit itt határozottságnak látnak, ott arroganciának. Ami tűnhet csipkelődésnek és vicces élcelődésnek, azt mások pökhendi gúnyolódásnak értelmezhetik. Medgyessy ezekre az érzelmekre igyekezett hatni, a vitában éppen úgy, mint egész kampányában. Ő és tanácsadói szilárdan hitték, hogy a mindig erőt sugárzó Orbán tökéletes ellenfele nem egy hasonlóan karizmatikus személy, hanem egy kiegyezést mutató, esendő, emberi politikus. Medgyessy pedig tökéletesen jelenítette meg e figurát, a vitában éppúgy, mint az egész kampány során.

Három jelölt

Bár a hazai ellenzéki szereplők a 2021-ben zajló előválasztást innovatív folyamatként jellemezték, a 2002-es parlamenti választást előválasztásra emlékeztető folyamat előzte meg a Magyar Szocialista Párton belül, azaz a párt egymással versengő jelöltek közül választotta ki Orbán kihívóját. Az akkori folyamat persze sokban eltért egy klasszikus előválasztástól, mivel nem általában az emberek, hanem az MSZP tagsága döntött, s végül legalább annyira a párton belüli alkuk, mint a külső szempontok határozták meg az eredményt. Ennek ellenére a folyamat logikája hasonló volt abban az értelemben, hogy legerősebb ellenzéki pártként az MSZP egy részben a nyilvánosság előtt zajló, sokszor vitákkal és konfliktusokkal terhelt eljárásban választotta ki miniszterelnök-jelöltjét, aki nemhogy nem viselt pártfunkciót, de még csak tagja sem volt az őt jelölő pártnak. A Medgyessy-kampány ily módon ugyanúgy két részből állt, mint az amerikai elnökválasztási kampányok: az előválasztási folyamatból, amikor Medgyessy Péter az MSZP miniszterelnök-jelöltjévé vált, és a „rendes” választásból, amikor Medgyessy legyőzte Orbán Viktort.

Miközben a magyar jobboldalon 1998 óta nem kérdés a miniszterelnök-jelölt személye – 2022-ben Orbán Viktor hetedszer száll harcba a posztért –, a baloldal minden választás alkalmával más vezetőkkel próbálkozott. Az MSZP 2002-ben papíron nem szorult rá, hogy kívülről importáljon kormányfőjelöltet. A párt elnöke, Kovács László nem teljesített rosszul a parlamentben, a számottevő létszámú szocialista tagság elégedett volt a teljesítményével, ha ingadozott is az MSZP támogatottsága, szoros versenyben állt a Fideszével. Mivel azonban a korábbi választáson, 1998-ban még Horn Gyula szállt szembe Orbánnal, Kovács erejét éles választási helyzetben nem volt még mód felmérni. Kovács biztos kézzel, a belső vitákat jellemzően zárójelbe téve vezette az MSZP-t, 1998 előtti külügyminiszteri tapasztalata pedig politikai súlyt és népszerűséget biztosított számára. 2001 elején azonban egyre erősödtek azok a hangok, amelyek szerint Kovács nem lesz elég Orbánnal szemben.

A pártelnökkel szemben jellemzően háromfajta érv vetődött fel. Az első, hogy Kovács túlságosan pártpolitikus, nem tudja elérni azt a politikai szintet, ahol az egész nemzetet képviselő miniszterelnök áll. Ezt a problémát persze részben a Fidesz ügyes játéka okozta, a vezető kormánypárt ugyanis 2000-ben szétválasztotta a miniszterelnöki és pártelnöki pozíciókat. Orbán ettől kezdve a nemzet egészét érintő problémákra koncentrált, a Fidesz elnöke – előbb Kövér László, majd Pokorni Zoltán – eggyel alacsonyabb polcot foglalt el a politikai nyilvánosságban. E percepció szerint a szocialisták elnöke azért nem lehet egy szinten Orbánnal, mert ő a Fidesz elnökének megfelelője az ellenzéki oldalon, nem a miniszterelnöké. Ha tehát Kovács lenne az MSZP miniszterelnök-jelöltje, könnyű lenne lenn tartani a pártelnöki pozícióban. A második érv hasonló logikára épült. A 2002-es választásokon az MSZP-nek a győzelem reményéhez meg kellett szólítania a bizonytalan választókat, azokat, akik ugyan nem értettek egyet a Fidesz politikájával, de ettől még nem feltétlenül akartak a szocialistákra voksolni. A párt vezetőinek többsége úgy gondolkodott, hogy az ő megszólításukra egy kívülről érkező jelölt esélyesebb lehet egy szocialista pártpolitikusnál. A harmadik szempont Kovács politikai karakterével függött össze: a politikai veteránnak számító pártelnök a parlamenti adok-kapokban való napi részvétele okán sokak szemében túl konfrontatív személynek tűnt. Márpedig Orbánt konfrontációban legyőzni nehéz, hangzott az érv, éppen ezért talán célszerűbb lehet egy kevésbé konfrontatív alkatot az élre állítani.

Kovács e gyengeségei nem azt jelentették, hogy az egykori külügyminiszternek esélye sem lett volna arra, hogy miniszterelnök-jelöltté váljon. Ám a tér megnyílt azon politikusok számára, akik jobban megfeleltek a Kovácsban kételkedők elvárásainak. Két ilyen politikus is versenybe szállt a miniszterelnök-jelöltségért: Medgyessy Péter volt miniszterelnök-helyettes, kétszeres pénzügyminiszter (egyszer a rendszerváltás előtt, egyszer már a demokratikus köztársaság idején), valamint Németh Miklós, aki a rendszerváltás idején, 1988–1990 között töltötte be a kormányfői pozíciót.

Kettejük közül első ránézésre Németh Miklós esélyei tűntek jobbnak. A rendszerváltás előtti utolsó – az átmenet nehézségei és állampárti kötődése ellenére nagyon népszerű – miniszterelnök maga volt a szakértői kormányzás megtestesítője. A baloldalon gyakran divatos technokrata imázst nem árnyékolta be semmilyen, 1990 utáni politikai szerep, mivel Németh még 1990-ben a londoni székhelyű Európai Újjáépítési és Fejlesztési Bank egyik vezetői pozíciójába távozott, s az egész kilencvenes évtizedet ott töltötte. Ezzel szemben Medgyessy a nem túl népszerű pénzügyminiszteri pozíciót töltötte be a Horn-kormányban – igaz, a rendkívüli mértékben elutasított Bokros Lajos után, s a közvélemény hozzá képest jóval rokonszenvesebbnek tartotta Medgyessyt. Német Miklós MSZP-n belüli kampánya azonban jóval gyengébbnek bizonyult a várakozásoknál. Ultimátumokkal fenyegette az MSZP vezetését, a pártelnöki poszt elfoglalása nélkül át akarta venni a párt irányítását, emellett pedig egyfajta populista kormányzást vizionált. Dacára erős szakmai reputációjának, az egy évtizednyi külföldi tartózkodás Németh Miklóst a magyar valóságtól elrugaszkodott politikus képében tüntette fel. S ami még lényegesebb: Németh érdemei az akkor már távoli múlthoz kötődtek, és nem tudta új ötletekkel modern kampány benyomását kelteni. Vele szemben Medgyessy Péter jól szabott öltönyeiben és megfontolt nyilatkozataival maga volt a korszerű európai politikus.

Az MSZP-nek így nemcsak három jelölt, de három politikai elképzelés és három potenciális kampány között is döntenie kellett. Kovács László a kontinuitást, a szocialista magszavazók elvárásainak kiszolgálását, az Orbánnal szembeni konfrontatívabb stílust képviselte. Németh Miklós egy populista, a nemzeti érzelmekre is rezonáló, rendszerváltás-nosztalgikus miniszterelnök-jelölt lehetett volna. Medgyessy Péter képviselte a modern, européer szakértőt, aki konfrontáció helyett inkább a kiegyezéseket kereste, és a nyugalmat jelenítette meg.

A hármójuk közötti választás persze nem csak a képviselt programokon múlt. Az MSZP hagyományaihoz illeszkedő módon a verseny 2001 közepére, a hivatalos miniszterelnökjelölt-választó kongresszusra már eldőlt. Először Németh Miklós szállt ki, felismerve, hogy nem kis részben az MSZP-s pártelittel szembeni megszólalásai miatt nem lesz elég támogatottsága a miniszterelnök-jelöltség elnyeréséhez. Kovács László egy ideig még reménykedett benne, hogy megakaszthatja Medgyessy momentumát, de végül úgy döntött, inkább tandemet alkot egykori minisztertársával. Medgyessy nem törekedett párttisztségek elfoglalására és párton belüli bázis kiépítésére, Kovács pedig elfogadta a kettes számú pozíciót a kampányban, majd a következő kormányban is.

Három kampány

Talán Kovács László sem tudta még ekkor, mennyit profitál majd pártja a Medgyessy és közötte kialakuló munkamegosztásból. Az MSZP és miniszterelnök-jelöltjének kampánya csak 2001 végére állt teljesen össze. Addigra a párton kívüli kormányfőaspiráns és az üzemszerűen működő pártszervezet sajátos viszonya egy egészen speciális kampányt tett lehetővé. Medgyessy és az MSZP a választási évre ráfordulva egyszerre három kampányt tudott vinni, mégpedig úgy, hogy a választók nem érzékelték az ezek közötti feszültséget. A miniszterelnök-jelölt nyugodt, kiegyensúlyozott, konszenzusorientált attitűdöt állított szembe Orbán konfliktusos személyiségével. E pozitív kampány mögött azonban – Medgyessy személyétől gondosan elválasztva – futott egy negatív kampány is. Ezt a kampányt legfőképpen Kovács László, illetve más szocialista politikusok jelenítették meg. A negatív kampányelemek professzionalizmusukat tekintve az MSZP addigi kampányainak legmagasabb szintjét jelentették. E két, egymással nem találkozó irány mellett megjelent a szakpolitikai ígéretekre épülő tartalmi kampány is.

A három kampányirány eltérő üzeneteket fogalmazott meg, de stratégiai alapjaik azonosak voltak. Az MSZP 2001-re felismerte, hogy a Fidesz legyőzésének kulcsa nem a szakpolitikai ígéretekben vagy a gazdasági kérdésekben rejlik. Szemben a korabeli értékelések legtöbbjével, a szocialisták meggyőződésévé vált, hogy a kormányoldal stílusa és ideológiája miatt váltható le, ezért ezek opponálását kell a középpontba állítani. Miközben ugyanis a gazdasági adatok inkább a kormányoldalnak kedveztek, a Fidesz hatalomgyakorlásának módja sok választót elidegenített. A kétezres évek elején az ellenzéki értelmezők árokásásnak írták le azt a stratégiát, amelynek révén a kormányoldal igyekezett megosztó ügyek kommunikálásával egyben tartani saját táborát, és elválasztani ettől ellenzőit. A kormányoldal úgy gondolkodott, hogy a megosztó ideológiai kérdésekkel saját szavazói választási részvételét növeli. A szocialisták sajátos választ adtak erre a stratégiára: miközben keményen támadták a kormányoldal álláspontját, a konszenzus és az árokbetemetés ígéretét helyezték saját kampányuk középpontjába, s ez utóbbit képviselte dedikáltan Medgyessy. A mögöttes logika egyszerűen az volt, hogy a bizonytalan szavazóknak az árokbetemetés biztosan szimpatikusabb, mint a konfliktusok eszkalálása. A nagyjából egyenlő méretű párttáborok közé szorult bizonytalanok megnyerése révén pontosan ez a konszenzusosabb üzenet vezethet el a választási győzelemhez.

Negatív pártkampány, árokbetemető miniszterelnök-jelölt

Nem véletlen, hogy a 2020-as években a negatív kampányról inkább a hazai jobboldal jut az olvasó eszébe. Amikor az Európai Bizottság kritizálja a magyar jogállamiság helyzetét, válaszul a kormányzati kommunikáció azt mondja, Brüsszel migránsokat telepítene be. Amikor az LMBTQ-jogokat hátrányosan érintő törvénymódosítással kapcsolatban vetődnek fel aggályok, akkor az aggályokat megfogalmazók homoszexuális propagandát terjesztenek a jobboldali kommunikátorok szerint.

Az ilyesfajta politikai kommunikáció azonban nem csak a jobboldal sajátja, sőt érdemi hatással itthon legelőször épp a Medgyessy-kampányban láttunk rá példát. E kampány legalább két konkrét ügyben alkalmazta azt a receptet, amelyet azóta gyakran használnak a hazai közéletben. Adott egy ügy, amely az egyik oldalnak valamiért kellemetlen, ám az arra adott válasz felnagyítja az ügy jelentőségét, egyúttal torzítja tartalmát. E válasz hatásosságának alapja sokszor nem az ügy objektív megítélése, hanem az a látszat, amit ennek kapcsán az egyes politikai szereplőkről ki lehet alakítani.

Az első ilyen ügy Orbán Viktor magyar és Adrian Năstase román miniszterelnök megállapodásával függött össze. Már az első Orbán-kormány mindvégig igyekezett úgy feltűnni, mint aki elődjénél érzékenyebb a nemzeti kérdésekre. Ennek bizonyítására alkotta meg 2001-ben az úgynevezett státusztörvényt is, amely különböző kedvezményeket biztosított a határon túl élő magyaroknak. A törvényt Románia erősen kritizálta, diszkriminatívnak ítélte, és azt követelte, hogy a magyar jogszabály ne tegyen különbséget Románia magyar és román etnikumú lakosai között. Az akkor az EU előszobájában lévő, a csatlakozási tárgyalásokat még le nem záró Magyarország nem engedhette meg magának, hogy egy ennyire megosztó törvényt változatlanul hagyjon. A Fidesz-kormány aggódott, hogy veszélybe kerülhet az ország EU-integrációja, ha nem mutat fel rendezett viszonyokat szomszédaival. Ezért a törvényt egy különmegállapodással egészítették ki, amely lehetővé tette, hogy ne kelljen visszavonni vagy módosítani. A kormányoldal mindent megtett, hogy csökkentse a különmegállapodás jelentőségét. A kétoldalú dokumentumot a karácsonyi szünetben írták alá, különösebb kommunikációt sem kapcsoltak hozzá. Amikor valamit mégis mondani kellett, a Fidesz arra hívta fel a figyelmet, hogy a román állampolgároknak biztosított jogok a nem magyar etnikumúak esetében inkább csak elvi lehetőséget jelentenek, mivel magyar nyelvtudás nélkül valószínűtlen, hogy élni tudnának a munkavállalási lehetőséggel.

Az MSZP kampánya azonban nagy lehetőséget látott a megállapodásban. Az Orbán–Năstase-paktum megkötésére kényszerülő Orbán gyengének tűnt, nehéz volt tagadni, hogy a magyar kormány voltaképpen meghátrált a román követelések előtt. A kormányoldal nemzeti elkötelezettsége is támadhatóvá vált: ha az MSZP nem is tudta elérni, hogy e téren legyőzze a Fideszt, zavart tudott kelteni. A legfontosabb szempontnak azonban a szociális dimenzió bizonyult. Az MSZP a magyar munkavállalók védelmezőjeként tudott fellépni a „külföldi” munkavállalókat képviselő Fidesszel szemben, ugyanis a kétezres évek elején a határon túli magyar munkavállalók tömeges érkezésének lehetősége egyáltalán nem volt szimpatikus a magyar választók többsége számára.

Ilyen szempontok alapján alkotta meg a Magyar Szocialista Párt azt a szókapcsolatot, amelynek kommunikációs ereje máig érezhető. Kovács László „huszonhárommillió román” várható áradatáról beszélt, arra utalva, hogy a Fidesz által tető alá hozott megállapodás, amely valamennyi román állampolgár számára lehetővé teszi a magyarországi munkavállalást, súlyosan hátrányos a magyar munkavállalókra nézve. Bár a huszonhárommillió román toposza sokak számára a baloldal nemzeti összetartozással szembeni befeszülésének szimbólumává vált, ez a kampányelem 2002-ben sikert hozott a szocialistáknak. A huszonhárommillió románnal való ijesztgetést a 2004-es népszavazás – amelynek egyik kérdése a határon túli magyaroknak járó magyar állampolgárságra vonatkozott – idején is használták. Bár ma már e népszavazásra is másképp tekintünk, ez a toposz is hozzájárult ahhoz, hogy az MSZP jól jöjjön ki a számára rizikós, nem is általa kezdeményezett népszavazásból – akkor már egy új, dinamikus vezető, Gyurcsány Ferenc irányítása alatt.

Az Orbán–Năstase-megállapodás támadása a Fidesz kormányzásának egyik fontos, de mégiscsak tematikusan egy területre koncentráló üzenetét vette célba. Az MSZP negatív kampányának másik eleme azonban a kormányoldal politikai stílusának központi elemét kezdte ki. A Fidesz 1998-tól a korábbiaknál sokkal konfrontatívabb stílust honosított meg a politikában, ami sok szavazóban félelemérzetet keltett. Indokoltan vagy sem, a kormányoldal retorikája folytán az ellenzéki vélemények állandó elemévé vált, hogy a Fidesztől félni kell. Ebben az alaphelyzetben vétett hatalmas hibát Kövér László, a Fidesz korábbi elnöke, a párt egyik legismertebb figurája. Egy vidéki fórumon, ahol vélhetően azt gondolta, csak a saját szavazói vannak jelen, könnyen kiforgatható módon támadta a szocialistákat. Amennyire közkeletűvé vált az a benyomás a hazai baloldalon és a liberálisok körében, hogy a jobboldal politikai eszköze a félelemkeltés, ugyanolyan erővel van jelen a jobboldalon az ellentábor defetizmusával kapcsolatos meggyőződés, amelyet a „merjünk kicsik lenni” szemlélettel jellemeznek. 2002-ben – ahogy majd aztán közel két évtizeddel később is – a budapesti olimpiai pályázat terve körül alakult ki zajos politikai vita. Kövér László az olimpiarendezés tervének bírálóiról 2002. március 23-án, egy békéscsabai választási fórumon a következőket mondta: „Sokan vannak ma Magyarországon olyanok, akik nem tudnak örülni a kormány intézkedéseinek. Ezért azt ajánlom nekik: vegyenek egy kalapácsot, egy szöget és egy kötelet, menjenek le az alagsorba, és a szögre, vagy ha találnak jó gerendát, akkor arra kössék fel magukat.”{2} Kövér szerencsétlenségére a teremben ült Tóth Károly szocialista országgyűlési képviselő. Nem tudjuk, Tóth maga látta-e meg a mondatokban rejlő politikai lehetőséget, vagy csak később fedezte fel a szocialisták tanácsadói csapat. Mindenesetre nem sokkal a beszéd után a szocialisták elkezdték az amúgy sem ritkán drasztikus keménységgel fogalmazó Kövér e megnyilvánulását köteles beszédnek nevezni. A beszédről szóló politikai vita a kampány egyik fő témájává vált. A Fidesz nem tagadhatta le Kövér mondatait, ezért a szocialista kampányfogás negatív jellegére hivatkozva próbált visszatámadni. Az ezáltal még inkább elhúzódó vita azonban csak erősítette az MSZP üzenetét, amelynek alapján úgy tűnt, a Fidesz lebukott, az MSZP leleplezte ellenfele valódi, tényleg félelmetes arcát.

Az erre épülő negatív kampányt jellemzően az MSZP pártapparátusa és a pártelnök folytatta, a miniszterelnök-jelölt igyekezett kimaradni belőle. Medgyessy továbbra is a nyugodt, a pártpolitikán felül álló, kiegyezésre törekvő politikus képét mutatta. Ezt több szimbolikus lépéssel igyekezett demonstrálni. Később megalakítandó kormányát a nemzeti közép kifejezéssel illette, utalva arra, hogy nem egyértelműen csak a baloldal politikusai kapnának helyet benne. Medgyessy saját pártonkívüliségét is előszeretettel hangoztatta. Dacára annak, hogy a baloldali tábor legelkötelezettebb része folyamatos konfrontációt várt volna Orbánnal szemben, Medgyessy esetenként gesztusokat tett a kormányfőnek. Az Egyesült Államokat ért 2001. szeptember 11-i terrortámadás után például felajánlotta segítségét a kormánynak, találkozót is kezdeményezett a miniszterelnökkel. E lépésekkel a szocialisták jelöltje azt igyekezett jelezni, másképp politizál majd, mint ahogy korábban az MSZP tette, s főként, ahogy a Fidesztől megszokhatták a választók.

Ennél is fontosabb azonban, hogy Medgyessy egy egészen más politikai stílust igyekezett bemutatni. A miniszterelnök-jelölt és környezete hamar felismerte, hogy retorikai képességben, karizmában nem veheti fel a versenyt a kormányfővel. Ezért kezdettől fogva igyekeztek e gyengeséget Medgyessy őszinteségének feltüntetni. Talán a kampány elején a szocialista tanácsadó stáb sem fogta fel, hogy ez a stratégia milyen sikeressé válik. Medgyessy ezzel a megközelítéssel üzenni tudott a párt elsődleges célcsoportjainak, az idősebbeknek és az alacsonyabb státuszúaknak. E választói csoportoktól jellemzően kulturálisan idegen volt a Fidesz politizálása. A konfrontatív, esetenként agresszív, de mindig határozott politizálást általában az iskolázottabb és fiatalabb választók szeretik. A Kádár-rendszerben szocializálódott szavazók számára viszont – márpedig 2002-ben ők alkották a választók döntő többségét – a politizálás egy néha lassú, sokszor unalmas, de soha nem személyeskedő, nyílt konfrontációba csak ritkán átcsapó közéleti tevékenységet jelentett. Számukra Medgyessy egész habitusa a maga gyengeségeivel, hibáival együtt ismerősebb, barátságosabb, összességében szimpatikusabb megközelítést jelentett. Emellett pedig – különös módon – ez volt az a stílus, amellyel szemben Orbán a legkevésbé volt felkészült. A miniszterelnök jól kezelte a konfrontatív Kovács Lászlót, tudott mit kezdeni az ironizáló Kuncze Gáborral, és megszokta a sokszor bürokratikus bikkfanyelven beszélő többi baloldali ellenfelét is. Ám a hibáit felvállaló, deklaráltan gyengén beszélő, őszintére hangolt Medgyessyvel nem tudott mit kezdeni. Különösen azért lehetett hiteles ebben a szerepben a szocialisták kormányfőjelöltje, mert ezenkívül viszont nem lehetett felkészületlenséggel vádolni. Az egykori pénzügyminiszteri működés önmagában szakmai hitelességet kölcsönzött neki, s ezt erősítette megjelenése, valamint nyugatias habitusa is.

A harmadik MSZP-s kampányelem, a szakpolitikai program a politikai viták szintjén és a politikai napirenden kevésbé tűnt fontosnak. A párt a jóléti rendszerváltás programját hirdette meg, amely voltaképpen egy nagy ígéretcsomag volt a választók széles körét célozva. Mégis, részben a szocialistákkal kapcsolatban még mindig élő Kádár-kori nosztalgia, részben a Medgyessy egykori pénzügyminiszteri posztjából adódó hitelesség azt a benyomást keltette, hogy az MSZP képes lesz megvalósítani jóléti ígéreteit.

Hatásos kontraszt

Egy tökéletes kampány soha nem egy elképzelt helyzetre épül, mindig a létező jelölt létező adottságaiból próbál erényt kovácsolni. Ha 2002-ben a szocialisták egy karizmatikus vezetőt és kiváló debattőrt próbálnak építeni Medgyessy Péterből, elbuknak. Kampányuk erejét éppen az adta, hogy összekötötték miniszterelnök-jelöltjüket azzal a politikai helyzettel, amellyel 2002-ben szembe kellett nézniük. Helyzetértékelésük kiválónak bizonyult: nem a szakpolitikai programok és nem is a szónoklatok, hanem az érzet dimenziójában akarták megverni a Fideszt. Rájátszva az ellenzéki és a bizonytalan szavazók legerősebb aggodalmára a konfrontatív kormányoldallal kapcsolatban, a szocialisták saját jelöltjüket megnyugtató, biztonságos, kompromisszumkész politikusként ábrázolták. Kampányuk különböző elemei tökéletes egységes alkottak. A negatív kampány erősítette azt a benyomást, hogy a Fidesztől félni kell, a miniszterelnök-jelölt pedig egész habitusával a nyugalmat sugározta. Elvégre ki félne egy olyan politikustól, aki még rendesen beszélni sem tud? Mindehhez persze kellett Medgyessy Péter személye is. Az önreflexív, a magát iróniával szemlélni képes politikus pályatársaihoz képest látszólag meglepően kis egóval rendelkezett, ezért tudta saját gyengeségét erényként beállítani. Ez pedig szimpatikussá tette azon választók szemében, akik nem kértek a Fidesz erőpolitikájából.

A 2002-es szocialista győzelem sok kortárs elemzőt meglepett, és maradandó nyomot hagyott a Fidesz politikáján is. Orbán Viktor e vereség után kezdte pártját mérsékelt jobboldali néppárt helyett populistább, sok tekintetben radikális alakulattá alakítani. Utólag visszatekintve azonban nincs semmi meglepő a szocialisták győzelmében, az MSZP ugyanis nagyon jó kampányt folytatott. Az ígéretekkel operáló szakpolitikai program, a negatív kampányelemek és a szimpatikus vezető hármasa a választók számára tökéletesen kikristályosította az alternatívákat: az MSZP, ha nem is így fogalmazta meg, társadalmi békét és jólétet kínált a Fidesz sokak által agresszívnek tartott, esetenként háborús politizálásával szemben. Ennél élesebb kontrasztot nehéz lenne megteremteni egy kampány során.

{1} Medgyessy Péter és Orbán Viktor vitája:
https://www.youtube.com/watch?v=TeNZpjQVSXk.
(Utolsó letöltés: 2021. szeptember 9.)

{2} Kövér öngyilkosságot javasolt? Népszabadság, 2002. március 28.