R.F. Kuang: The Poppy War

Copyright © 2018 by Rebecca Kuang

Hungarian translation © Ballai Mária, 2019

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

R.F. Kuang: The Poppy War

HarperVoyager, an imprint of HarperCollins Publishers LLC., New York, 2018

Fordította: Ballai Mária

ISBN: 978-963-419-652-5 (epub)

ISBN: 978-963-419-677-8 (mobi)

Agave Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

A borítót tervezte: Chang Jung Shan

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Héjja Edit

Korrektor: Boncz Éva

Tördelő: Nagy Enikő

Műfaj: fantasy

Irisnek

I. RÉSZ

1

– Vetkőzz!

Zsin pislogott.

– Hogy mi?

A proktor felpillantott rá a füzetéből.

– Csalásmegelőzési eljárás. – A szoba másik végébe, a női proktor felé mutatott. – Menj vele, ha ragaszkodsz hozzá.

A lány szorosan keresztbe fonta a karját a mellkasa előtt, és elindult a másik proktorhoz. Egy paraván mögé vezették, ahol végigtapogatták, hogy meggyőződjenek arról, semmilyen segédanyagot nem rejtett el egyik testnyílásában sem, majd egy ormótlan kék zsákot nyomtak a kezébe.

– Vedd fel! – utasította a proktor.

– Erre tényleg szükség van?

Miközben Zsin meztelenre vetkőzött, vacogott a foga. A munkaköpeny túl nagy volt rá, az ujja túlnyúlt a karján, ezért többször is fel kellett tűrnie.

– Igen. – A proktor intett neki, hogy üljön le egy padra. – Tavaly tizenkét diákot kaptak rajta azon, hogy papírokat varrtak az ingük szegélyébe. Elővigyázatosak vagyunk. Nyisd ki a szád!

Zsin engedelmeskedett.

A proktor egy vékony pálcával piszkálgatta a nyelvét.

– Elszíneződésnek nyoma sincs, ez jó. Tág pupillák.

– Miért drogozná be magát bárki is egy vizsga előtt? – kérdezte Zsin, miközben a proktor fel-le húzogatta a szemhéját. Nem érkezett válasz.

A nő elégedetten mutatott az előcsarnok felé, ahol már rendezetlen sorban várakozott a többi felvételiző. Az aggodalom egységesen merevvé tette az arcukat, a kezük üres volt. Semmit sem hozhattak a tesztre – a tollakat ki lehet belezni, és válaszokkal teli papírtekercseket lehet beléjük csúsztatni.

– Lássam a kezeket! – parancsolt rájuk a férfi proktor, miközben a sor elejére sétált. – Úgy gyűrjétek fel a köpeny ujját, hogy látszódjon a könyökötök. Mostantól nem beszélhettek egymással. Ha vizelnetek kell, nyújtsátok fel a kezeteket. Van egy vödör a szoba hátuljában.

– És mi van, ha szarnom kell? – kérdezte egy fiú.

A proktor egy ideig farkasszemet nézett vele.

– Mégiscsak egy tizenkét órás tesztről van szó – mentegetőzött a fiú.

A proktor megvonta a vállát.

– Próbáld csendben elintézni.

Zsin túlságosan ideges volt reggel ahhoz, hogy bármit is egyen. Már az evés gondolatától is hányingere támadt. Nem volt semmi a hólyagjában és a beleiben. Csak a feje telt meg gondolatokkal. Eszméletlen mennyiségű matematikai képlet, vers, tanulmány és történelmi évszám zsúfolódott benne össze csak azért, hogy végre mind rázúduljon a tesztfüzetre. Zsin készen állt.

Száz diák fért el a vizsgateremben. Az asztalok tízesével, szép, egyenes sorokban várták őket. Minden asztalon egy vaskos tesztfüzet, egy tintatartó és egy toll hevert.

Nikan többi tartományának többsége kénytelen volt minden évben a teljes városházát lezárni erre az alkalomra, hogy helyet tudjanak teremteni a vizsgát megkísérlő több ezer diáknak. Ám a Kakas tartomány Tikani nevű községe a földművesek és parasztok faluja volt. Tikani családjai nagyobb szükségét érezték a dolgos kezeknek a mezőn, mint az egyetemet végzett utódoknak. Tikani ősidők óta csak egyetlen tantermet töltött meg.

Zsin a többi diákkal együtt bemasírozott a terembe, és elfoglalta a számára kijelölt helyet. Azon merengett, hogyan nézhetnek ki felülről a vizsgázók: fekete hajcsomóból álló, formás kockák, egységes, kék köpenyek, valamint barna faasztalok. Elképzelte, hogy ez a kép most szerte az országban megsokszorozódik az övével szinte teljesen megegyező tantermekben, ahol mindenki feszengő izgatottsággal szegezi a tekintetét a vízórára.

Zsin foga őrületesen szaggatottan vacogott, de nem csak a hideg miatt. Összeszorította az állkapcsát, mert biztos volt abban, hogy mindenki hallja, de a remegés ettől csak megindult lefelé a végtagjai, a keze és a térde felé. A toll is remegett a markában, fekete cseppeket hullatott az asztalra.

Próbálta erősebben fogni, majd ráírta a teljes nevét a füzet borítójára. Fang Zsu-nin.

Nem csak ő idegeskedett. Máris hallani lehetett, hogy valaki öklendezik a hátul elhelyezett vödör felett.

Megszorította a csuklóját, ujjai rákulcsolódtak a halvány hegekre, ahol megégett a keze, majd nagy levegőt vett. Összpontosíts!

A sarokban halkan jelzett a vízóra.

– Kezdhetitek – mondta a vizsgáztató.

Száz tesztfüzet nyílt ki suhogva, mintha egy verébraj röppent volna fel.

Két évvel korábban, azon a napon, amely Tikani elöljárói hivatalának önkényes becslése alapján Zsin tizennegyedik születésnapja volt, a nevelőszülők behívatták lányukat a szobájukba.

Erre csak ritkán került sor. A Fang család általában mellőzte Zsint, csak akkor foglalkoztak vele, ha valamilyen feladatot adtak neki, és akkor is úgy beszéltek vele, mintha egy kutyának osztogatnának parancsokat. Zárd be az üzletet! Teregess ki! Vidd el ezt a zacskó ópiumot a szomszédba, és addig ne is gyere vissza, amíg kétszer annyit nem nyúzol ki belőlük, mint amennyit mi fizettünk érte.

A vendégszéken ismeretlen nő gubbasztott. Arcát teljesen beborította valamilyen por, amely fehér rizslisztnek tűnt, csak a szájára és a szemhéjára mázolt egy kis színt. Szilvavirágmintás, világoslila ruhát viselt, amelynek szabása leginkább egy feleannyi idős, fiatal lányhoz illett volna. Zömök alakja úgy csordult túl a szék két oldalán, mint egy zsák búza.

– Ő lenne az? – kérdezte a nő. – Hm. Kicsit sötét… A felügyelőt ez nem fogja túlzottan zavarni, de kicsit kevesebbet fizetek.

Zsint hirtelen szörnyű gyanú fogta el azzal kapcsolatban, mi történik.

– Ki maga? – tudakolta.

– Ülj le, Zsin! – mondta Fang bácsi.

Kinyújtotta kérges kezét, hogy egy szék felé terelje a lányt. Zsin azonnal hátat fordított, hogy elszaladjon. Fang néni megragadta a karját, és visszarángatta. Ezt egy kisebb viaskodás követte, amelynek során Fang néninek sikerült felülkerekednie Zsinen, majd a szék felé lökdöste.

– Nem fogok bordélyházba menni! – kiáltotta Zsin.

– Nem is arról van szó, te agyalágyult – teremtette le Fang néni. – Ülj le! Viselkedj tiszteletteljesen Liu cődörasszonnyal.

A kerítőnőnek a szeme sem rebbent, mintha a munkája során már sokszor meggyanúsították volna szexkereskedelemmel.

– Nagyon szerencsés lány leszel, édesem – szólalt meg. Hangja negédesen csengett. – Szeretnéd tudni, miért?

Zsin a széke peremébe kapaszkodott, és Liu cődörasszony piros száját bámulta.

– Nem.

A házasságszerző mosolya még mesterkéltebbé vált.

– Milyen édes vagy.

Kiderült, hogy Liu cődörasszony hosszú és fáradságos keresés után talált Tikaniban egy férfit, aki hajlandónak mutatkozott arra, hogy elvegye Zsint. Gazdag kereskedő volt, aki disznófül és cápauszony importálásából tett szert vagyonra. Kétszer elvált, és háromszor annyi idős volt, mint Zsin.

– Hát nem csodás? – lelkendezett Liu cődörasszony.

Zsin ki akart rohanni az ajtón, de csak két lépést tudott megtenni, mert Fang néni a kezét kinyújtva útját állta, és megragadta a csuklóját.

Zsin tudta, mi jön ezután. Felkészült az ütésre, a mellkasát érő rúgásokra, mert ott nem látszanak a zúzódások, azonban Fang néni csak visszarángatta a székhez.

– Mostantól viselkedj! – suttogta, és összeszorított fogsora eljövendő büntetést sejtetett. Ám csak később, amikor a kerítőnő már nem látja.

Fang néni jobb szerette tanúk nélkül intézni a kegyetlenkedést.

Liu cődörasszony minderről semmit sem tudva pislogott.

– Ne félj, édesem. Ez nagyon izgalmas!

Zsin szédülni kezdett. Megfordult, hogy a nevelőszüleire nézzen, minden erejét összeszedve próbálta felemelni a hangját.

– Azt hittem, szükség van rám az üzletben.

Valahogy ez volt az egyetlen dolog, amit ki tudott mondani.

– Keszegi majd elvezeti a boltot – felelte Fang néni.

– Keszegi nyolcéves.

– Hamarosan felnő. – Fang néninek csillogott a szeme. – És a leendő férjed történetesen a falu importálási felügyelője.

Zsin ekkor értette meg. A Fang családnak ez csak egyszerű üzlet volt: egy felnevelt árva cserébe azért, hogy majdnem teljes monopóliumot szerezzenek Tikani ópiummal foglalkozó feketepiacán.

Fang bácsi nagyot szívott a pipájából, majd kifújta tüdejéből a levegőt, és ezzel a sűrű, émelyítő füsttel töltötte meg a szobát.

– Gazdag ember – győzködte. – Boldog leszel.

Nem, a Fang család lesz boldog. Nagy tételben hozhatják be az ópiumot, és még lefizetniük sem kell senkit. De Zsin csukva tartotta a száját – ha tovább ellenkezik, csak fájdalomban lett volna része. Egyértelmű volt, hogy a Fang család akkor is férjhez adja, ha erővel kell a nászágyhoz vonszolniuk.

Sohasem akarták Zsint. Csecsemőkorában vették magukhoz, de csakis azért, mert a császárnő a második mákháború után arra kötelezte a három gyermeknél kevesebbet nevelő családokat, hogy fogadjanak be egy-egy háborús árvát, akiből máskülönben csak tolvaj vagy kéregető lett volna.

Mivel Tikaniban nem nézték jó szemmel a csecsemőgyilkosságot, a Fang család befogta Zsint eladónak és ópiumfutárnak, amint elég idős volt ahhoz, hogy számolni tudjon. Az általa végzett rengeteg ingyenmunka ellenére a Fang család úgy gondolta, nem akarják tovább eltartani őt. Most esélyt kaptak arra, hogy megszabaduljanak ettől az anyagi tehertől.

Liu cődörasszony azt mondta, hogy ez a kereskedő élete végéig tudja majd etetni és ruházni Zsint. Neki pedig csak annyit kell tennie, hogy jó feleség módjára gyengéden szolgálja őt, gyerekeket szül neki, és vezeti a háztartást (Liu cődörasszony rámutatott, hogy a kereskedő házában nem egy, hanem kettő benti mosdó is található). Ez sokkal jobb üzlet volt annál, mint amit egy Zsinhez hasonló, család és kapcsolatok nélküli hadiárva remélhetett a jövőtől.

Egy férj Zsinnek, pénz a kerítőnek és drogok a Fang családnak.

– Nahát – szólalt meg erőtlenül. Mintha elfolyósodott volna a padló a lába alatt. – Ez remek. Igazán remek. Szédületes.

Liu cődörasszony szája ismét széles vigyorra húzódott.

Zsin palástolta a rémületét, próbálta egyenletesen venni a levegőt, amíg ki nem kísérték a házból a cődörasszonyt. Mélyen meghajolt a Fang házaspár előtt, akár egy tisztességtudó nevelt gyerek, és hálát rebegett nekik azért a sok vesződségért, amelyen keresztül kellett menniük ahhoz, hogy gondoskodjanak a jövőjéről.

Visszament az üzletbe. Sötétedésig csendben dolgozott, felvette a rendeléseket, nyilvántartotta a készletet, beírta az új rendeléseket a főkönyvbe.

Leltározáskor nagyon kell ügyelni a számok szépírására. Olyan egyszerű nyolcasnak feltüntetni egy kilencest. Még egyszerűbb hetest csinálni egy egyesből…

A nap már rég lement, amikor Zsin bezárta az üzletet, és lakatot tett az ajtóra.

Aztán egy zacskónyi lopott ópiumot tett az ingje alá, és futásnak eredt.

– Zsin? – Egy apró termetű, ráncos öregember nyitotta ki a könyvtár ajtaját, hogy kikukucskáljon rajta. – Jóságos teknős! Mit csinálsz idekint? Ömlik az eső.

– Visszahoztam egy könyvet – felelt Zsin, és kinyújtotta a kezében lévő vízhatlan zsákot. – És férjhez megyek.

– Oh. Oh! Micsoda? Gyere be!

Fejrik tanító esténként ingyenes órákat tartott Tikani parasztgyerekeinek, akik enélkül írástudatlanul nőttek volna fel. Zsin mindenki másnál jobban bízott a férfiban, és mindenki másnál jobban ismerte a gyengeségeit is.

Ezért lett az öreg Zsin szökési tervének kulcsfigurája.

– Eltűnt a váza – vette észre, miközben szétnézett a szűkös könyvtárban.

Fejrik tanító kis tüzet rakott a kandallóban, és elé vonszolt két párnát. Intett a lánynak, hogy üljön le.

– Egy rossz döntés miatt. Valójában az egész este rosszul alakult.

Fejrik tanító sajnálatos módon imádta a „hajóosztagot”, egy mérhetetlenül népszerű játékot, amelyet Tikani szerencsejáték-barlangjaiban játszottak. Nem lett volna ez olyan veszélyes mulatság, ha jobb benne.

– Ennek semmi értelme – vélekedett Fejrik tanító, miután Zsin beszámolt neki a kerítőnő ajánlatáról.

– Miért házasítana ki a Fang család? Nem te vagy a legjobb fizetetlen munkaerő?

– De, de azt gondolják, nagyobb hasznomat veszik az importfelügyelő ágyában.

Fejrik tanító viszolygott a gondolattól.

– A családtagjaid igazi seggfejek.

– Akkor megteszed – reménykedett a lány. – Segítesz.

A tanító felsóhajtott.

– Drága lányom, ha a családod fiatalabb korodban hagyta volna, hogy mellettem tanulj, talán most fontolóra vehetnénk… Akkor megmondtam nekik, megmondtam a nőnek, hogy látok benned fantáziát. De a dolgok jelenlegi állása szerint lehetetlent kérsz tőlem.

– De…

A tanító felemelte a kezét.

– Évente több mint húszezer diák próbálkozik meg a kedzsuval, és háromezer se jut be az akadémiákra. Közülük maroknyit sem tesznek ki azok, akik Tikaniból származnak. Gazdag gyerekekkel, kereskedők és nemesek gyerekeivel kellene versenyezned, akik erre tanulnak egész életükben.

– De hát veled is tanultam. Mégis mennyire lehet nehéz?

A tanító felnevetett.

– Az olvasás megy. Tudod használni az abakuszt. De a kedzsun való megfelelés másféle felkészülést igényel. A kedzsun a történelmet, az emelt szintű matematikát, a logikát és a klasszikusok ismeretét kérik számon…

– Tudom, a négy nemes tudományágat – vágott közbe Zsin türelmetlenül. – De gyorsan olvasok. Több írásjegyet ismerek, mint a falu felnőttjeinek többsége. Fang néninél és Fang bácsinál biztosan többet. Fel tudok zárkózni a diákjaidhoz, csak hagyd, hogy megpróbáljam. Még az előadásokra se kellene bejárnom. Csak a könyvekre van szükségem.

– Könyveket olvasni egy dolog – jegyezte meg Fejrik tanító. – A kedzsu viszont teljesen másfajta vállalkozás. A kedzsura készülő diákjaim egész életükben erre tanulnak, napi kilenc órán át a hét minden napján. Te ennél többet dolgozol a boltban.

– A boltban is tudok tanulni – vetette fel Zsin.

– Ott észnél kellene lenned, nem?

– Jól tudok, ööö, egyszerre több dologra figyelni.

A tanító egy percig kételkedve figyelte a lányt, majd ingatni kezdte a fejét.

– Csak két éved lenne rá. Nem lehet megcsinálni.

– De nincs más lehetőségem – sipítozta a lány.

Tikaniban a hozzá hasonló férjezetlen lányok kevesebbet értek, mint egy herélt kakas. Zsin szolgaként élhetné le az életét valamilyen gazdag házban – ha rátalálna a megfelelő emberekre, akiket meg lehet vesztegetni. Máskülönben a prostitúció és a koldulás valamilyen elegyéről szólnának a napjai.

Drámai kijelentést tett, de nem túlzott. Elhagyhatná a várost, talán van nála elég lopott ópium ahhoz, hogy jegyet vegyen magának egy másik tartományba tartó karaván egyik szekerére… de mégis hová menne? Nem volt családja, nem voltak barátai, senki sem sietett volna a segítségére, ha kirabolták vagy elrabolták volna. Nem értett komolyabban semmihez. Soha nem tette ki a lábát Tikaniból, fogalma sem volt arról, hogyan élhet meg a városban.

És ha olyan sok ópiummal kapták volna el… Az ópiumbirtoklás főbenjáró bűnnek számított a birodalomban. A város főterére vonszolták volna, és nyilvánosan lefejezték volna. Ő lett volna a császárnő drogokkal szemben indított hiábavaló háborújának legújabb áldozata.

Ez volt az egyetlen esélye. Meg kellett győznie Fejrik tanítót.

A magasba emelte a könyvet, amelyet visszahozott.

– Meng-ce. Elmélkedések a kormányzás tudományáról. Csak három napja van nálam, ugye?

– Igen – felelt a tanító anélkül, hogy megnézte volna a nyilvántartását.

A lány átadta neki a könyvet.

– Olvass fel belőle egy bekezdést. Bármelyik megteszi.

Fejrik tanító még mindig kétkedve nézett rá, de a könyv közepére lapozott, hogy eleget tegyen a lány kérésének.

– Az aggodalom…

– Az emberségesség gyökere – fejezte be a lány. – A szégyenérzet és az ellenszenv az igazságosság gyökere. A szerénység és az engedékenység a… ööö, a szertartásosság gyökere. És a helyes és a helytelen megítélésének képessége pedig a bölcsesség gyökere[1].

A tanító felvonta a szemöldökét.

– És ez mit jelent?

– Fogalmam sincs – vallotta be Zsin. – Igazából egyáltalán nem értem Meng-cét. Csak bemagoltam.

Fejrik felcsapta a könyv végét, kiválasztott egy másik bekezdést, és olvasni kezdett.

– Rend uralkodik az égalattiban, ha minden élőlény tudja, hol a helye. Minden élőlény tudja, hol a helye, ha teljesíti a kötelességét. A hal nem próbál meg repülni. A görény nem próbál meg úszni. Csak akkor lehet béke, ha minden élőlény tiszteletben tartja a mennyei rendet. – Becsukta a könyvet és felpillantott. – Mi a helyzet ezzel a résszel? Érted, mit jelent?

Zsin tudta, mit próbál vele megértetni Fejrik tanító.

A Nikara Birodalomban hittek a szigorúan meghatározott társadalmi szerepben, abban a merev hierarchiában, ahol már születésekor mindenkinek rögzített helye van. Az ég alatt mindennek megvolt a saját feladata. A hercegecskék hadurak lettek, a kadétok katonák, a Tikaniból származó árva eladólányoknak pedig meg kellene elégedniük azzal, hogy Tikaniból származó árva eladólányok maradnak. A kedzsu elviekben érdemeken alapuló intézménynek minősült, de csak a gazdag rétegnek volt elég pénze ahhoz, hogy megfizesse azokat a tanítókat, akik a gyerekeiket fel tudták készíteni a vizsgára.

Nos, a dolgok égi rendje elmehet a picsába. Ha az volt Zsin előre elrendelt szerepe a földön, hogy hozzámenjen egy undorító vénemberhez, akkor a lány felül akarta írni a sorsát.

– Azt jelenti, hogy nagyon jó vagyok a terjedelmes zagyvaságok bemagolásában – felelt.

Fejrik tanító egy ideig néma maradt.

– Nincs eidetikus memóriád – szólalt meg végül. – Én tanítottalak meg olvasni. Tudnék róla.

– Tényleg nincs – ismerte el a lány. – De makacs vagyok, keményen tanulok, és tényleg nem akarok megházasodni. Három napig tartott, mire bemagoltam Meng-cét. Rövid könyv volt, szóval valószínűleg egy teljes hét kell majd a hosszabb szövegekhez. De hány könyv szerepel a kedzsu listáján? Húsz? Harminc?

– Huszonhét.

– Akkor megtanulom az összeset. Az utolsó darabig. Csak ennyi kell a kedzsuhoz. A többi tárgy nem olyan nehéz, a legtöbben a klasszikusok miatt buknak meg. Ezt te magad mondtad nekem.

Fejrik tanító szeme most résnyire szűkült, arckifejezése immár nem kétkedést, hanem számítgatást tükrözött. Zsin ismerte ezt a tekintetet. Akkor látta sokszor, amikor a tanító próbálta megjósolni, mennyit nyerhet a hajóosztagon.

Nikanban egy tanító sikere a diákjai kedzsun elért eredményeitől függött. Akkor tudott magához ügyfeleket csábítani, ha a tanítványai bejutottak az akadémiára. A több diák több pénzt jelentett, és egy Fejrikhez hasonló eladósodott szerencsejátékosnak minden egyes gyerek számított. Ha Zsinnek sikerül bejutnia valamelyik akadémiára, utána annyi diák csődülhet hozzá, hogy akár meg is szabadulhat a mocskos adósságai egy részétől.

– Ebben az évben kevesen iratkoztak be, ugye? – folytatta Zsin.

A tanító elhúzta a száját.

– Aszályos év van. Persze hogy kevesen vannak. Nem sok család akar pénzt áldozni a taníttatásra, ha a gyereküknek egyébként sincs sok esélye arra, hogy megfeleljen a vizsgán.

– De én meg tudok rajta felelni. És miután sikerül, lesz egy diákod, aki bejutott az akadémiára. Szerinted ez milyen hatással lesz a beiratkozási hajlandóságra?

A tanító ingatta a fejét.

– Zsin, nem tudnám jó szívvel elfogadni tőled a tandíjat.

Ez jelentette a másik gondot. Zsin úrrá lett az idegességén, és a férfi szemébe nézett.

– Nem is baj. Nem tudok tandíjat fizetni.

Fejrik ezen láthatóan megütközött.

– Semmit sem keresek az üzletben – folytatta Zsin, mielőtt a tanító megszólalhatott volna. – A készlet nem az enyém. Nem kapok bért. Azt szeretném, ha segítenél nekem felkészülni a kedzsura, ingyen és kétszer olyan gyorsan, mint ahogy a többi diákodat tanítod.

Fejrik tanító megint ingatni kezdte a fejét.

– Drága gyermekem, nem lehet… ez…

Elérkezett az idő arra, hogy Zsin kijátssza az utolsó kártyáját. Elővette a széke alól a bőrtarisznyát, és rádobta az asztalra. Az erszény tompa, testes puffanással landolt a fafelületen.

Fejrik tanító tekintete mohón követte a lányt, aki belecsúsztatta egyik kezét az erszénybe, majd kivett belőle egy nehéz, édes illatú csomagot. Aztán még egyet. És még egyet.

– Hat taelnek megfelelő prémium ópium – közölte szenvtelenül. Hat tael körülbelül Fejrik tanító egész éves keresetének a fele lehetett.

– Ezt a Fang családtól loptad el – jegyezte meg a tanító nyugtalanul.

Zsin vállat vont.

– Csempészéssel foglalkozni nem könnyű. A Fang család tisztában van a kockázattal. Folyton tűnnek el csomagok. Aligha jelenthetik a bírónak.

A tanító a hosszú bajuszát pödörte.

– Nem akarom magamra haragítani a Fang családot.

Jó okkal félt tőlük. Tikani lakossága nem húzott ujjat Fang nénivel – kivéve, ha nem törődtek a személyes biztonságukkal. A néni türelmes és kiszámíthatatlan volt, akár egy kígyó. Akár évekig is szemet tudott hunyni mások ballépései felett, majd később egy jól irányzott, mérges marással csapott le rájuk.

Zsin ugyanakkor eltüntette a saját nyomait.

– Az egyik szállítmányát múlt héten elkobozta a kikötői hatóság – folytatta Zsin. – És még nem jutott ideje leltározni. Épp most írtam be a nyilvántartásba, hogy elvesztek ezek a csomagok. Nem tudja nyomon követni őket.

– Attól még megverhetnek.

– De nem nagyon – Zsin erőltetetten vonogatta a vállát. – A sérült portéka nem kell a kérőmnek.

Fejrik tanító szemmel látható kapzsisággal meredt a tarisznyára.

– Áll az alku – szólalt meg végre, és már nyúlt volna az ópium felé.

Zsin felkapta a tarisznyát.

– Négy feltételem van. Az első, hogy tanítasz engem. A második, hogy ezt ingyen teszed. A harmadik, hogy nem szívsz, amikor engem tanítasz. A negyedik meg az, hogy ha bárkinek is elárulod, honnan szerezted, megmondom a hitelezőidnek, hol találnak.

Fejrik tanító sokáig a lányon tartotta a szemét, majd bólintott. Zsin megköszörülte a torkát.

– És meg akarom tartani ezt a könyvet.

Fejrik fanyarul elmosolyodott.

– Borzalmas prostituált lenne belőled. Nincs benned semmi báj.

– Nem – jelentette ki Fang néni. – Szükségünk van rád a boltban.

– Majd éjjel tanulok – erősködött Zsin. – Vagy a szabadidőmben.

Fang néni arca teljesen beesetté vált, miközben egy wokot súrolt. A néni minden ízében nyers volt: az arckifejezése, amely leplezetlen türelmetlenségről és ingerültségről árulkodott; az ujjai, amelyek vöröslöttek a többórányi takarítástól és mosástól; a hangja, amely rekedt volt a Zsinnel, a fiával, Keszegivel, a felbérelt csempészeivel és a Fang bácsival való ordibálástól. A bácsi közben ernyedten feküdt a füsttel teli szobában.

– Mit ígértél neki? – kérdezte a nő gyanakodva.

Zsin megmerevedett.

– Semmit.

Fang néni minden előjel nélkül a pulthoz vágta a wokot. Zsin összerezzent, hirtelen megrémült attól, hogy fény derül az általa elkövetett lopásra.

– Miért lenne olyan rossz, ha megházasodnál? – tudakolta Fang néni.– Amikor férjhez mentem, még fiatalabb voltam, mint most te. A faluban minden második lány férjhez megy tizenhat éves kora előtt. Azt hiszed, annyival jobb vagy náluk?

Zsin úgy megkönnyebbült, hogy emlékeztetnie kellett magát arra, hogy úgy nézzen ki, mint akit kellően összeszidtak.

– Nem. Vagyis nem hiszem azt.

– Azt hiszed, hogy olyan rossz lenne? – Fang néni hangja veszélyt sejtetően elhalkult. – Miről van szó valójában? Félsz attól, hogy az ágyába kéne feküdnöd?

Zsinnek eddig ez eszébe sem jutott, de most már a gondolattól is összeszorult a torka.

Fang néni elmosolyodott, mintha jól mulatna ezen.

– Az első éjszaka a legrosszabb, ezt elismerem. Tegyél egy darab rongyot a szádba, és akkor nem harapod el a nyelved. Ne kiálts fel, hacsak azt nem várja tőled. Szegd le a fejed, és tedd, amit mond neked. Legyél a néma kis házi rabszolgája, amíg meg nem bízik benned. És ha ez megvan? Kezdd el ópiummal tömni. Először csak kicsivel, bár kétlem, hogy soha nem szívott volna még. Aztán mindennap adj neki egyre többet. Csináld ezt este is, pontosan azután, hogy végzett veled, így mindig az élvezetekhez és a hatalomhoz fogja társítani ezt az érzést. Adj neki egyre többet, hogy a végén már teljesen függjön tőle és tőled. Hagyd, hogy tönkretegye a testét és az elméjét. Igaz, hogy többé-kevésbé egy lélegző hulla felesége leszel, de tied lesz a vagyona, a sok birtoka, megöröklöd a hatalmát. – Fang néni oldalra biccentette a fejét. – Akkora nagy katasztrófa lenne, ha ezért meg kellene vele osztanod az ágyadat?

Zsin legszívesebben elhányta volna magát.

– De én…

– Vagy a gyerekektől félsz? – Fang néni felszegte az állát. – Vannak módszerek arra, hogy még a méhedben megöld őket. Patikában dolgozol. Te is tudod. De szülj neki legalább egy fiút. Betonozd be magad első feleségeként, hogy ne szórhassa el a pénzét ágyasokra.

– De én ezt nem akarom – nyögte Zsin. Nem akarok olyan lenni, mint te.

– És kit érdekel, mit akarsz? – kérdezte Fang néni halkan. – Hadiárva vagy. Nincsenek szüleid, nincs rangod, nincsenek kapcsolataid. Szerencsés vagy, hogy a felügyelőt csak az érdekli, hogy fiatal legyél, és nem zavarja, hogy nem vagy csinos. Ennél többet nem tehetek érted. Nem lesz több ilyen lehetőség.

– De a kedzsu…

– De a kedzsu – utánozta Fang néni. – Mikor háborodtál meg ennyire? Azt hiszed, bejutsz egy akadémiára?

– Igen, azt. – Zsin kihúzta magát, próbált magabiztosságot csepegtetni a szavaiba. Nyugodj meg. Van még valami, amivel sakkban tudod tartani. – És meg fogod engedni. Mert lehet, hogy egy nap a hatóságok elkezdenek majd kérdezősködni, hogy honnan van az ópium.

Fang néni egy percig a lányt méregette.

– Meg akarsz halni? – kérdezte.

Zsin tudta, hogy ez nem üres fenyegetés. Fang néni egyáltalán nem szeretett elvarratlan szálakat hagyni. Zsin korábban már tanúja volt ennek. Életének nagy részét az arról való gondoskodással töltötte, hogy ő maga soha ne legyen elvarratlan szál.

Most azonban vissza tudott vágni.

– Ha eltűnnék, Fejrik tanító pontosan el fogja mondani a hatóságoknak, mi történt velem – jelentette ki hangosan. – És el fogja mesélni a fiadnak, mit tettél.

– Keszegit nem érdekelné – horkant fel Fang néni.

– Én neveltem fel Keszegit. Szeret engem. Te pedig szereted őt. Nem akarod, hogy megtudja, mit művelsz. Ezért nem küldöd a boltba. És ezért akarod, hogy a szobájában tartsam, miközben a csempészekkel találkozol.

Ez megtette a hatást. Fang néni Zsinre bámult, a szája tátva maradt, az orrcimpája kitágult.

– Legalább hadd próbáljam meg! – könyörgött Zsin. – Semmi károd nem származhat abból, ha hagyod, hogy tanuljak. Ha sikerül, legalább megszabadulsz tőlem. Ha pedig nem, még mindig lesz egy menyasszonyod.

Fang néni megragadta a wokot. Zsin ösztönösen megmerevedett, ám a néni csak a serpenyőnek esett neki, bőszen suvickolta.

– Ha rajtakaplak, hogy a boltban tanulsz, kidoblak az utcára – fenyegetőzött Fang néni. – Nem akarom, hogy visszajusson a felügyelő fülébe.

– Rendben – hazudta Zsin összeszorított foggal.

Fang néni felhorkantott.

– És mi lesz, ha bejutsz? Ki fogja fizetni a taníttatásodat, talán a drágalátos elszegényedett tanítód?

Zsin elbizonytalanodott. Abban reménykedett, hogy a Fang család talán majd odaadja neki a hozományára szánt pénzt, de most már tudta, hogy bolondság volt ebben reménykednie.

– A Szinegardban ingyenes az oktatás – mutatott rá.

Fang néni hangosan felnevetett.

– A Szinegardban! Azt hiszed, bejutsz a Szinegardba?

Zsin felemelte a fejét.

– Bejuthatok.

A Szinegard Katonai Akadémia volt az egész birodalom legnevesebb intézménye, a leendő tábornokok és állami vezetők kiképzőközpontja. Ritkán fogadott jelentkezőket a falusias déli területekről, vagyis inkább sohasem.

– Elment az eszed. – Fang néni megint felhorkant. – Legyen. Tanulj, ha akarsz, ha ez boldoggá tesz. Mindenképp próbálkozz meg a kedzsuval. De ha megbuksz, feleségül fogsz menni a felügyelőhöz. És hálás leszel.

Aznap este, abban a szobában, amelyen Keszegivel osztozott, Zsin egy elcsent gyertya fölé görnyedt a padlón, és kinyitotta a kedzsu első alapkönyvét.

A kedzsu a négy nemes tudományágban, a történelemben, a matematikában, a logikában és a klasszikusokban való jártasságot kérte számon. A szinegardi birodalmi bürokrácia a tudósok és állami vezetők kiképzésének szerves részeként tekintett ezekre az ismeretekre. Zsinnek az egészet meg kellett tanulnia a tizenhatodik születésnapjáig.

Szigorú menetrendet állított össze magának, minden héten legalább két könyvet be kellett fejeznie, és mindennap két tantárggyal kellett foglalkoznia. Esténként, miután bezárta a boltot, Fejrik tanító házához rohant, majd még több könyvvel megrakodva tért haza.

A történelem bizonyult a legkönnyebb tantárgynak. Nikan történelme az állandó hadviselés rendkívül szórakoztató sagája volt. A birodalom egy évezrede jött létre a könyörtelen Vörös Császár félelmet nem ismerő kardjának köszönhetően. A császár elpusztította a kontinensen szétszóródott szerzetesrendeket, és létrehozott egy példátlan méretű, egységes államot. Ez volt az első alkalom, amikor a nikarák egységes nemzetként gondolhattak magukra. A Vörös Császár hivatalossá tette a nikara nyelvet, egységes súly- és hosszmértékeket vezetett be, és olyan úthálózatot alakíttatott ki, amely összekötötte a terebélyes ország egyes pontjait.

Az újonnan létrejött Nikara Birodalom azonban nem élte túl a Vörös Császárát. A számtalan örökös véres viszályt szabadított az országra a hadakozó államok korában, Nikan pedig tizenkét rivális tartományra bomlott.

Azóta újraegyesítették, leigázták, kizsákmányolták, szétdarabolták, majd ismét egyesítették a hatalmas országot. Nikan emellett háborút folytatott az északi hátvidék kánjaival és a tengeren túli magas növésű nyugatiakkal is. Mindkét alkalommal túlságosan ellenállónak bizonyult ahhoz, hogy sokáig el tudja viselni az idegen megszállást.

A Nikan leigázását megkísérlő hatalmak közül a Mugeni Föderáció jutott a legtöbbre. A szigetország pont akkor támadta meg Nikant, amikor a tetőfokára hágott a tartományok közötti viszály. Két mákháború és ötvenévnyi véres megszállás kellett ahhoz, hogy Nikan visszanyerje a függetlenségét.

Most a trojka utolsó élő tagja, Szu Ta-csi császárnő uralkodott a tizenkét tartomány felett. A második mákháború alatt vette magához az állam irányítását, de igazából nem sikerült ugyanolyan egységet kovácsolnia, mint annak idején a Vörös Császárnak.

A Nikara Birodalom a múltban legyőzhetetlennek bizonyult. Ám emellett ingatag és megosztott volt, és a béke jelenlegi időszaka sem kecsegtetett tartóssággal.

Ha akadt valami, amit Zsin megtanult az országa történelméről, az az volt, hogy a Nikara Birodalomban csak a háború állandó.

A második tantárggyal, a matematikával már meg kellett küzdenie. Nem jelentett neki túl nagy kihívást, de unalmasnak és kimerítőnek találta. A kedzsu nem a matematikai zseniket szűrte ki, hanem inkább azokat a diákokat, akik képesek lépést tartani olyasmikkel, mint az ország pénzügyei és főkönyvei. Zsin azóta vezette a Fang család könyvelését, hogy megtanult összeadni. Veleszületett tehetséggel tudott nagy mennyiségekkel zsonglőrködni a fejében. Fel kellett viszont zárkóznia az elvontabb trigonometriai tételekből, amelyek a vélekedése szerint csak a tengeri csatákban játszhattak szerepet, bár elsajátításuk kellemesen egyszerűen ment.

A harmadik rész, a logika teljesen új területet jelentett Zsinnek. A kedzsu nyitott kérdések formájában állította logikai fejtörő elé a vizsgázókat. Zsin a kezébe vett egy mintafeladatsort. Az első kérdés így szólt: „Egy forgalmas úton vándorló bölcs elhalad egy körtefa mellett. A fán olyan sok a gyümölcs, hogy az ágakat lefelé húzza a nagy súly. A bölcs mégsem szedi le a körtét. Miért?”

Mert az nem az ő körtefája – volt Zsin első gondolata. Mert lehet, hogy a fa Fang nénié, aki beverné a fejét egy ásóval. Ám ezek a válaszok vagy az erkölcs, vagy az esetlegesség tárgykörébe tartoztak. A rejtvény válaszának benne kellett lennie magában a kérdésben. Kellett lennie valamilyen félrevezetésnek, valamilyen ellentmondásnak az adott helyzetben.

Zsin sokat törte a fejét, mire előállt a válasszal: Ha egy forgalmas út mellett ilyen sok gyümölcs van a fán, akkor biztos van valami baj a gyümölccsel.

Minél többet gyakorolt, annál inkább játéknak tűntek neki a kérdések. Nagy örömöt lelt a megfejtésükben. Ábrákat rajzolt a földre, tanulmányozta a szillogizmusok szerkezetét, és az emlékezetébe véste a gyakoribb érvelési hibákat.

A klasszikusokkal gyűlt meg leginkább a baja. Ez a tantárgy képezte a menetrend egyetlen kivételét. A klasszikusokat mindennap elő kellett vennie.

A kedzsunak ez a része azt követelte a diákoktól, hogy tanulják meg szó szerint, elemezzék és hasonlítsák össze az előre megadott huszonhét könyv kánonjának szövegeit. Ezeket a könyveket nem a modern írást használva vetették papírra, hanem a régi nikara nyelven, amely hírhedt volt kiszámíthatatlan nyelvtani mintázatairól és fejtörést okozó kiejtéséről. A könyvek Nikan legendás múltbeli gondolkodóinak verseit, filozófiai értekezéseit és államigazgatási esszéit tartalmazták. Azt a célt szolgálták, hogy erkölcsi iránymutatást adjanak a nemzet későbbi vezetőinek. És kivétel nélkül reménytelenül zavarosnak bizonyult mindegyik.

A logikával és a matematikával ellentétben a klasszikusoknál Zsin nem tudott a saját eszére hagyatkozni. A klasszikusok olyan tudásalapot igényeltek, amelyet a legtöbb diák lassan építgetett magának onnantól kezdve, hogy megtanult olvasni. Két évvel később Zsinnek több mint öt év szakadatlan tanulásról kellett volna számot adnia.

Ezért bámulatos mutatványt hajtott végre a memorizálás terén.

A Tikanit körbeölelő régi védőfalak mentén sétált, és visszafelé mondta fel a szövegeket. Kétszer olyan gyorsan mondta fel a könyveket, miközben a tóban lévő cölöpökön szökdécselt. Magában motyogta őket az üzletben, és ingerülten felcsattant, ha egy vásárló segítséget kért tőle. Addig nem volt hajlandó elaludni, amíg hibátlanul fel nem tudta mondani az aznapi leckét. Arra ébredt, hogy klasszikus aforizmákat kántál, amitől Keszegi halálra rémült, mert azt hitte, szellemek szállták meg. És ez valamilyen szinten így is volt – rég holt hangok ősi verseiről álmodott, és remegve ébredt, mert a rémálmaiban nem tudta őket szó szerint.

„Az égi út munkálkodik szüntelen, s a tízezernyi létező mind kiteljesedik. Az isteni uralkodók útja munkálkodik szüntelen, s őket követi minden az ég alatt. A bölcsek útja munkálkodik szüntelen, s engedelmeskedik nekik minden kerek e világon.”[2]

Zsin letette Csuang-ce könyvét, és összeráncolta a homlokát. Nemcsak hogy fogalma sem volt arról, miről ír a filozófus, hanem azt sem értette, miért kell a lehető legidegesítőbben és szószátyár módon közölnie a mondandóját.

Nagyon keveset értett meg abból, amit olvasott. Még a Jüelu-hegy bölcseinek is gondot okozott a klasszikusok megértése, Zsintől pedig aligha volt elvárható, hogy saját maga vonja le a filozófiai eszmefuttatások tanulságát. És mivel az ideje sem engedte, és rendes iskolába sem járt, hogy jobban beleássa magát a szövegekbe – és mivel semmilyen hasznos mnemotechnikát nem tudott igénybe venni, mert a klasszikusokat nem lehetett trükkök segítségül hívásával megtanulni –, kénytelen volt szóról szóra megtanulni őket, és remélni, hogy ennyi elég lesz.

Mindenhova könyvvel a kezében ment. Evés közben is tanult. Amikor elfáradt, a létező legrosszabb jövő képeit vetítette maga elé.

Elindulsz az oltár felé, lóg rajtad a ruha. Remegsz. Ő már ott vár rád. Úgy néz rád, mint egy szaftos, felhizlalt disznóra, egy márványos húsdarabra, amit csak úgy megvásárolhat. Száraz száját nyalogatja. Le sem veszi rólad a szemét az egész ünnepség alatt. Amikor vége, a hálószobájába visz. A lepedőbe présel.

Zsin megborzongott. Összeszorította a szemét, majd újra kinyitotta, és megkereste, hol járt a könyvben.

A tizenötödik születésnapjára már hatalmas mennyiségű ősi nikara irodalmat halmozott fel a fejében, és ezek többségét fel is tudta mondani. Még mindig vétett hibákat: kihagyott szavakat, teljes bekezdéseket cserélt fel, összekeverte a versszakok sorrendjét.

Tudta, hogy ez is elég lenne ahhoz, hogy bejusson egy tanárképzőbe vagy egy orvosi akadémiára. Sejtette, hogy akár még a Jüelu-hegy tudósainak intézetébe is bekerülhet. Itt tömörültek Nikan legragyogóbb elméi, akik páratlan irodalmi műveket hoztak létre, és a természeti világ misztériumain merengtek.

De Zsin ezek közül egyik akadémiát sem engedhette meg magának. Be kellett jutnia a Szinegardba. Be kellett jutnia a legmagasabb pontszámot elérő diákok közé, és ez nemcsak a falubeli diákokat jelentette, hanem az egész országot. Máskülönben kárba veszett volna a két éven át tartó tanulás.

Tökéletessé kellett tennie az emlékezetét.

Felhagyott az alvással.

A szeme kivörösödött, megduzzadt. A feje kába volt a többnapos magolástól. Amikor egyik este felkereste Fejrik tanítót, hogy elhozzon tőle pár új könyvet, kétségbeesett és réveteg volt a tekintete. Rá sem nézett a tanítóra, miközben hozzá beszélt. A férfi szavai úgy suhantak el a feje felett, akár a felhők, Zsin szinte fel sem fogta a tanító jelenlétét.

– Zsin. Nézz rám!

Zsin hirtelen levegőt vett, és szemét megerőltetve próbált a homályos alakra összpontosítani.

– Hogy bírod? – kérdezte a tanító.

– Nem tudom megcsinálni – suttogta Zsin. – Már csak két hónapom van, és nem tudom megcsinálni. Minden kimegy a fejemből, amint beletuszkolom, és…

A lány mellkasa hevesen hullámzott.

– Ó, Zsin.

Csak úgy áradt belőle a szó. Gondolkodás nélkül beszélt.

– Mi lesz, ha nem sikerül? Mi lesz, ha végül mégis férjhez kell mennem? Azt hiszem, képes lennék arra, hogy megöljem. Megfojtanám álmában, tudod? Akkor örökölném a vagyonát? Az jó lenne, nem? – Erre hisztérikus nevetésben tört ki. Könnyek folytak le az arcán. – Az egyszerűbb, mint teletömni drogokkal. Soha senki nem jönne rá.

Fejrik tanító felpattant, és odahúzott még egy széket.

– Ülj le, gyermekem!

Zsin remegett.

– Nem lehet. Ma még át kell néznem a Beszélgetések és mondásokat Konfuciusztól.

– Zsu-nin. Ülj le!

A lány lerogyott a székre.

Fejrik tanító leült vele szemben, és megfogta a kezét.

– Elmondok neked egy történetet – kezdte. – Egyszer, nem is olyan régen, élt a földön egy nagyon szegény családból származó bölcs. Túlságosan gyenge volt ahhoz, hogy napestig a földeken dolgozzon, és tudta, hogy egyedül úgy gondoskodhat majd megöregedett szüleiről, ha elnyer egy hivatali állást, mert akkor busás fizetést fog kapni. Emiatt be kellett jutnia egy akadémiára. A maradék pénzéből vett pár könyvet, és jelentkezett a kedzsura. Nagyon fáradt volt, mert egész nap a mezőn fáradozott, és csak esténként jutott ideje a tanulásra.

Zsin remegő szemhéja lecsukódott. Megrándult a válla, és elnyomott egy ásítást.

Fejrik tanító összecsettintette a szeme előtt az ujját.

– A bölcsnek ki kellett találnia, hogyan maradhat ébren. A mennyezethez rögzítette a copfja végét, ezért amikor előrebukott, a haja rántott egyet a fejbőrén, és felébredt a fájdalomra. – Fejrik tanító együttérzőn mosolygott. – Már majdnem elérted a célodat, Zsin. Már csak egy kicsi kell. Kérlek, ne öld meg a férjed!

De Zsin már nem is figyelt oda a tanító szavaira.

– A fájdalommal vette rá magát az összpontosításra – vonta le a következtetést.

– Valójában nem ezt próbáltam…

– A fájdalommal vette rá magát az összpontosításra – ismételte meg a lány.

A fájdalom őt is ráveheti az összpontosításra.

Ezért Zsin egy gyertyát tartott a könyvei mellett, és forró viaszt csöpögtetett a kezére, amikor kezdett elbóbiskolni. A szeme ilyenkor könnybe lábadt, de letörölte a könnyeket, és folytatta a tanulást.

A megmérettetés napjára hemzsegtek a kezén a hegek.

Fejrik tanító a vizsga után megkérdezte tőle, hogy ment. Zsin nem tudott róla beszámolni. Pár nappal később már nem is tudta felidézni azokat a borzalmas, kimerítő órákat. Kihagyott az emlékezete. Amikor próbálta feleleveníteni, hogyan válaszolt egy-egy kérdésre, az agya felmondta a szolgálatot, és nem hagyta, hogy Zsin újból átélje a vizsgát.

A lány nem is akarta újból átélni. Soha többé nem akart rágondolni.

Hét nap volt hátra a pontszámok kihirdetéséig. A tartományban minden egyes füzetet kétszer-háromszor is ellenőriztek.

Zsinnek elviselhetetlenül teltek ezek a napok. Alig aludt. Az ezt megelőző két évben eszeveszett tanulással töltötte a napjait. Most pedig semmi dolga nem akadt – a jövője nem az ő kezében volt, és ezt tudva sokkal rosszabbul érezte magát.

Nyugtalansága mindenkit az őrületbe kergetett. Hibákat vétett a boltban. Rosszul vezette a leltárt. Ráförmedt Keszegire, és többet veszekedett a Fang házaspárral, mint kellett volna.

Többször is megfordult a fejében, hogy ellop és elszív egy csomag ópiumot. Hallotta, hogy a falubeli asszonyok úgy követtek el öngyilkosságot, hogy egészben nyeltek le ópiumrögöket. Az éjszaka sötét óráiban ezt a lehetőséget is fontolóra vette.

Mintha minden tetszhalott állapotba került volna. Zsin úgy érezte, sodródik, és hogy az egész létezését egyetlen pontszám határozza meg.

Arra gondolt, hogy terveket kellene szőnie arra az esetre, ha nem sikerül elérnie a célját, és hogy előkészületeket kellene tennie arra, hogy elszökjön a faluból. Azonban az agya nem volt hajlandó ezen gondolkozni. Nem tudta elképzelni, milyen lesz az élete a kedzsu után, mert lehet, nincs is élet a kedzsu után.

Annyira kétségbeesett, hogy életében először imádkozásra vetemedett.

A Fang család közel sem számított vallásosnak. Jobb esetben is csak hébe-hóba keresték fel a falu templomát, leginkább azért, hogy ópiumcsomagokat adjanak át az ügyfeleknek az aranyból készült oltár takarásában.

A vallásos áhítat azonban nem csak őket kerülte el. A szerzetesrendek egykor még a haduraknál is nagyobb befolyást gyakoroltak az ország ügyeire, azonban a Vörös Császár végigcsörtetett a kontinensen az egységesítés dicsőséges küldetésének zászlaja alatt, lemészárolt szerzeteseket, és üres templomokat hagyott maga után.

A szerzetesrendek mostanra eltűntek, de az istenek megmaradtak: számos isten létezett, akik minden tárgykört lefedtek a szerelem és a hadviselés sodró erejű toposzaitól a konyha és a háztartás apró-cseprő ügyeiig. Az elrejtőzött, buzgó hívek pár helyen még életben tartották ezeket a hagyományokat, ám Tikani legtöbb lakosa csak megszokásból kereste fel a templomokat. Igazából senki sem hitt az istenekben – legalábbis senki sem merte beismerni, hogy hisz bennük. A nikarák számára az istenek csak a múlt kövületeivé váltak: mítoszok és legendák szereplői voltak, semmi más.

Ám Zsin semmit sem akart a véletlenre bízni. Kora délután kiosont a boltból, hogy felajánlásként gombócot és töltött lótuszgyökeret vigyen a négy isten szobrához.

A templomban nagy csend fogadta. A nap derekán ő volt ott az egyetlen lélek. A négy szobor festett szeme némán bámult rá. Zsin tétovázva állt meg előttük. Nem igazán tudta, melyikhez kellene imádkoznia.

Természetesen a nevükkel tisztában volt: fehér tigris, fekete teknős, zöld sárkány és vörös madár. És azt is tudta, hogy a négy égtájat jelképezik, ugyanakkor a Nikanban imádott istenek hatalmas panteonjának csak csekély részét foglalták el. A templomban több kisebb védelmező istenség szentélye is helyet kapott, ezeknek az isteneknek a képmása a falakra aggatott tekercsekről köszönt vissza.

Mennyi isten! Melyik lehetett közülük a pontszámoké? És vajon melyik volt a hajadon eladólányoké, akik nem óhajtottak férjhez menni?

Zsin úgy döntött, hogy egyszerűen mindhez imádkozni fog.

– Ha léteztek, ha még odafönt vagytok, segítsetek nekem! Mutassatok kiutat ebből a pöcegödörből. Vagy ha ezt nem tudjátok, akkor intézzétek el, hogy a felügyelő szívrohamot kapjon.

Zsin körbenézett az üres templomban. Mi következik ezután? Mindig is úgy képzelte, hogy az imádkozás nem csak hangos beszédből áll. Az oltár előtt hevert pár felhasználatlan füstölő, azokra meredt. A parázstartóba dugva meggyújtotta az egyik végét, majd bizonytalanul meglengette a levegőben.

Az istenek elé kellene tennie a füstölőt? Vagy neki magának kellene elhasználnia? Épp az orra elé tartotta a pálcika füstölgő végét, amikor az oltár mögül előlépett egy templomszolga.

Egymásra pislogtak.

Zsin lassan húzta el a füstölőt az orrától.

– Szia – köszönt a lány. – Csak imádkozom.

– Távozz, kérlek! – felelt a szolga.

A vizsgaeredményeket délben függesztették ki a vizsgaterem elé.

Zsin korán bezárta a boltot, és Fejrik tanítóval együtt már a kelleténél fél órával korábban beértek a központba. Nagy tömeg gyülekezett az oszlop körül, ezért kerestek maguknak egy eldugott sarkot egy kicsit arrébb, és ott várakoztak.

Olyan sok ember csoportosult a terem előtt, hogy Zsin nem is látta, mikor tették ki a tekercseket. Csak onnan tudta, hogy erre sor került, hogy egyszeriben mindenki kiáltozni kezdett, a tömeg pedig megindult előre, szorosan a sarokba préselve őket.

Zsin szíve olyan gyorsan dobogott, hogy lélegezni is alig tudott, semmit nem látott, csak az előtte tolongó emberek hátát. Hányingere támadt.

Amikor végre sikerült előrejutnia, sokáig kereste a nevét. Átnézte a tekercs alsó felét, közben levegőt is alig mert venni. Biztos volt abban, hogy nem sikerült olyan jól a vizsgája, hogy bejusson az első tíz közé.

Sehol sem találta a Fang Zsu-nin nevet.

Csak akkor jött rá, mi történt, amikor Fejrik tanítóra nézett, és látta, hogy a férfi sír.

Zsin neve szerepelt legelöl a tekercsen. Nemcsak az első tíz közé került be, hanem az egész falu élén végzett. Első volt az egész tartományban.

Megvesztegetett egy tanítót. Ópiumot lopott. Megégette magát, hazudott a nevelőszüleinek, nem foglalkozott a boltban rá váró feladatokkal, felbontott egy házassági egyezséget.

És bejutott a Szinegardba.

2

Legutóbb, amikor Tikani diákot küldött a Szinegardba, a város vezetője háromnapos ünnepséget rendezett. A szolgák vörösbabos pitével megrakott kosarakat és rizsborral teli kancsókat osztogattak az utcákon. A leendő diák, a város vezetőjének unokaöccse megrészegült parasztok éljenzése közepette indult el a fővárosba.

Ebben az évben Tikani nemessége meglehetősen szégyellte magát, amiért egy árva eladólányé lett az egyetlen szinegardi hely. Több névtelen számonkérő levél érkezett a vizsgaközpontba. Amikor a beiratkozás miatt Zsinnek meg kellett jelennie a városházán, egy óráig ott tartották, mert a proktorok próbáltak kierőszakolni belőle egy vallomást, amely szerint csalt a teszten.

– Így igaz – mondta. – A vizsgáztató előre elárulta nekem a kérdéseket. Elcsábítottam a házasságra kész, fiatal testemmel. Most lebuktam.

A proktorok nem tudták elhinni, hogy egy iskolába nem járó lány képes volt átmenni a kedzsun.

Zsin megmutatta nekik a hegeket a karján.

– Nincs mit mondanom, mert nem csaltam. És nincs bizonyíték az ellenkezőjére. Tanultam a vizsgára. Ártottam magamnak. Addig olvastam, hogy már égett a szemem. Nem tudtok mivel rám ijeszteni, mert az igazat mondom.

– Gondolj a következményekre – csattant fel a női proktor. – Felfogod, milyen komoly dolog ez? Érvényteleníthetjük a pontszámodat, és börtönbe zárhatunk amiatt, amit tettél. Még azelőtt meghalsz, hogy megfizetnéd a büntetést. De ha most bevallod a bűneidet, erre nem kerül sor.

– Gondoljatok ti a következményekre – vágott vissza Zsin. – Ha érvénytelenítitek a pontszámomat, az azt jelenti, hogy egy egyszerű eladó elég okos volt ahhoz, hogy megkerülje a híres csalásellenes protokollotokat. Ami azt jelenti, hogy szarul végzitek a munkátokat. És lefogadom, hogy a város vezetője örömmel hagyja majd, hogy elvigyétek a balhét bármilyen vélt vagy valós csalás miatt.

Egy héttel később minden vele szemben megfogalmazott vádat ejtettek. Tikani vezetője bejelentette, hogy a pontszámok egy „hibára” vezethetők vissza. Nem állította Zsinről, hogy csalt volna, de nem is hitelesítette az eredményét. A proktorok arra kérték Zsint, hogy tartsa titokban a távozását, esetlenül azzal fenyegették, hogy Tikaniban tartják, ha nem tesz eleget a kívánságuknak.

Zsin tudta, hogy csak blöffölnek. Aki felvételt nyert a Szinegard Akadémiára, az gyakorlatilag birodalmi behívót kapott, és aki – akár még a tartományi hatóság is – bármilyen formában akadályt gördített a beiratkozás elé, az felségárulást követett el. Így aztán a Fang család sem állhatta útját Zsin távozásának – bármennyire is szerették volna házasságra kényszeríteni.

Zsinnek nem volt szüksége Tikani jóváhagyására sem a város vezetőjétől, sem a nemesektől. A távozását kőbe vésték, megtalálta a kiutat, és egyedül ez számított.

Űrlapokat kellett kitölteni, levelek jöttek-mentek. Zsinnek a következő hónap első napján kellett beiratkoznia a Szinegardba.

A Fang családtól való búcsú érthető módon nem okozott neki nagy szívfájdalmat. Egyik félnek sem volt kedve tettetni, hogy különösebben szomorú lenne amiatt, hogy meg kell válnia a másiktól.

Csak Zsin mostohatestvére, Keszegi adta jelét valódi csalódottságnak.

– Ne menj el! – nyöszörgött, és a lány útiköpönyegébe csimpaszkodott.

Zsin letérdelt, és erősen magához szorította a fiút.

– Egyébként is elhagytalak volna – mondta. – Ha nem a Szinegardba, akkor a férjem házába mentem volna.

Keszegi nem akarta elengedni. Szánni való motyogásba kezdett.

– Ne hagyj itt vele!

Zsin torka összeszorult.

– Nem lesz semmi baj – suttogta Keszegi fülébe. – Te fiúnak születtél. És az ő fia vagy.

– De ez nem igazságos.

– Ilyen az élet, Keszegi.

Keszegi nyöszörögni kezdett, de Zsin kiszakította magát a satuszerű ölelésből, és felállt. A fiú megpróbált a derekába kapaszkodni, és Zsin nagyobb erővel tolta el magától, mint szerette volna. Keszegi döbbenten hátrazuhant, majd száját kinyitva hangos jajveszékelésbe kezdett.

Zsin elfordult a fiú könnyáztatta arcától, és úgy tett, mintha a táskája szíjainak meghúzásával foglalatoskodna.

– Ó, fogd már be!

Fang néni megragadta Keszegi fülét, és addig csipkedte, amíg abba nem hagyta a sírást. Ezután Zsinre vicsorgott, aki már a küszöbön állt egyszerű utazóruhájában. Késő nyár lévén vékony pamuttunikát és kétszer megfoltozott szandált viselt. Ezenkívül csak egyetlen ruhája volt, amelyet a vállára akasztott, toldozott tarisznyába pakolt. A tarisznyába tette még a Meng-ce-kötetét, egy kis erszényt és pár tollat, amelyet Fejrik tanítótól kapott ajándékba. Ez volt minden tulajdona.

Fang néni szája felfelé görbült.

– Szinegard elevenen fog felfalni.

– Vállalom a kockázatot – felelt Zsin.

Zsin nagy megkönnyebbülésére a városi hivatal két taellel támogatta az utazást – Zsin birodalmi behívója kötelezte a hivatalt a lány útiköltségeinek fedezésére. Zsinnek és Fejrik tanítónak sikerült másfél taelből két helyet vásárolnia az északi főváros felé tartó karaván egyik szekerére.

– A Vörös Császár idején egy menyasszony kíséret nélkül is elvihette volna a hozományát Kakas tartomány legnyugatibb csücskéből a Vutang-hegység legkeletibb csúcsaira. – Fejrik az út alatt sem tudta megállni, hogy ne okítsa tovább a lányt. – Manapság viszont még egy katona sem tudna három kilométert se megtenni egymagában.

A Vörös Császár katonái már rég nem járőröztek Nikan hegyei között. Ha valaki egyedül rótta a birodalom végtelen útjait, azt nagy eséllyel kirabolták, meggyilkolták vagy megették. Néha mind a három bekövetkezett – és néha nem ebben a sorrendben.

– A pénzetekkel nem csak a kocsira váltottatok helyet – mondta a karaván vezetője, miközben zsebre vágta az érméket. – A testőreiteket is fedezitek vele. A mi embereink a legjobbak a szakmában. Ha belefutunk az operába, azonnal megénekeltetjük őket.

A Vörös Dzsunka opera egy rablókból és számkivetettekből álló vallásos szekta volt, azzal váltak híressé, hogy a második mákháború után többször is a császárnő életére törtek. Később legendává halványultak, de elevenen éltek a nikara emlékezetben.

– Az operába? – Fejrik tanító szórakozottan vakargatta a szakállát. – Évek óta nem hallottam a nevüket. Még mindig tevékenykednek?

– Az utóbbi évtizedben elcsendesedtek, de hallottam pár pletykát arról, hogy látták őket a Kukonin-hegységben. De ha kitart a szerencsénk, egyáltalán nem találkozunk velük. – A karaván vezetője rácsapott az övére. – Megyek, felpakolom a holmitokat. Szeretnék azelőtt elindulni, hogy még nagyobb forróság lenne.

A karaván három hétig volt úton, Zsin szerint dühítően lassú tempóban vánszorgott észak felé. Fejrik tanító azzal töltötte az időt, hogy sorra vette az évtizedekkel azelőtti szinegardi élményeit, de Zsint csak még türelmetlenebbé tette a város káprázatos leírása.

– A főváros a Vutang-hegység lábánál található. A palotát és az akadémiát is a hegyoldalba építették, ám a város többi része a lent elterülő völgyben fekszik. Néha, ködös napokon, amikor megállsz a fal mellett, úgy tűnik majd, mintha a felhőknél is magasabban lennél. A főváros piaca már önmagában nagyobb, mint egész Tikani. El is lehet benne tévedni… találkozni fogsz olyan zenészekkel, akik lopótökből készített dudán játszanak, utcai árusokkal, akik a neved írásjegyeinek formájában tudják kisütni a palacsintatésztát, mesteri kalligráfusokkal, akik mindössze két garasért a szemed előtt festik meg a legyezőket. Ha már itt tartunk. Ezeket egyszer majd be kell váltanunk.

Ezzel Fejrik tanító megveregette a zsebét, amelyben az utazásra kapott pénzük maradékát tartotta.

– Északon nem fogadják el a taelt és a garast? – kérdezte Zsin.

Fejrik tanító kuncogott.

– Te tényleg soha nem jártál Tikanin kívül, ugye? A birodalomban körülbelül húszféle pénzt használnak: teknőspáncélt, kagylópénzt, aranyat, ezüstöt, rézrudakat… minden tartománynak megvan a saját pénzneme, mert nem merik a birodalmi bürokráciára bízni a pénzforgalmazást. A nagyobb tartományok akár két vagy három pénznemet is használnak. Az egyetlen, amit mindenki elfogad, az a szabványos szinegardi ezüstpénz.

– Mennyit kapunk ezért? – kérdezte Zsin.

– Nem sokat – felelt Fejrik tanító. – De minél közelebb érünk a városhoz, annál rosszabbul fogják váltani. Jobban járunk, ha még azelőtt túlesünk rajta, hogy elhagynánk Kakas tartományt.

Fejrik tanító csak úgy ontotta magából a figyelmeztetéseket a fővárossal kapcsolatban.

– Mindig az elülső zsebedben tartsd a pénzt. A szinegardi tolvajok merészek és kétségbeesettek. Egyszer úgy füleltem le egy gyereket, hogy a zsebemben volt a keze. Még azután is a pénzemet akarta, hogy rajtakaptam. Mindenki megpróbál majd eladni neked valamit. Ha meghallod az üzletszerzők hangját, nézz egyenesen előre, és tégy úgy, mintha meg sem hallottad volna őket, máskülönben végig a nyomodban lesznek. Azért fizetik őket, hogy téged zaklassanak. Tartsd magad távol az olcsó szesztől. Ha valaki cirokbort kínál korsónként kevesebb mint egy rúdért, akkor az nem igazi alkohol.

Zsin megrökönyödött.

– Hogyan lehet hamisítani az alkoholt?

– Úgy, ha metil-alkohollal keverik a cirokbort.

– Metil-alkohollal?

– Fából származó szesszel. Ez mérgező, nagy mennyiségben vakságot okoz. – Fejrik tanító a szakállát dörzsölgette. – Ha már itt tartunk, tartsd magad távol az utcai árusok szójaszószától is. Néhány helyen emberi hajat felhasználva próbálják olcsóbban előállítani a szójaszószban megtalálható savakat. Azt hallottam, hogy a haj szintén utat talált magának a kenyérbe és a tésztába is. Hm… ami azt illeti, az a legjobb, ha egyáltalán nem veszel ételt az utcán. Darabonként két garasért árulják majd neked reggelire a palacsintát, de a csatornákból kinyert olajban sütik ki.

– A csatornákból kinyert olajban?

– Amit az utcákról kanalaznak össze. A nagy éttermek a csatornába öntik a sütőolajat. Az utcai árusok ezt szipkázzák fel, és használják fel újra.

Zsin gyomra felfordult.

Fejrik tanító kinyújtotta a kezét, és meghúzogatta Zsin egyik szorosan befont tincsét.

– Keresni kell majd valakit, aki levágja ezeket, mielőtt az akadémiára érsz.

Zsin ódzkodva érintette meg a haját.

– A szinegardi nők nem növesztik meg a hajukat?

– A szinegardi nők annyira hiúak, ha a hajukról van szó, hogy nyers tojással kenegetik, mert akkor még fényesebb lesz. Ez most nem a szépségről szól. Nem akarom, hogy berángassanak a sikátorokba. Senki se hallana felőled, aztán pár hónappal később egy bordélyban bukkannál fel.

Zsin vonakodva nézett le a fonataira. Túlságosan sötét bőrű és vézna volt ahhoz, hogy nagy szépségnek számítson, de mindig is úgy érezte, hogy hosszú, vastag szálú haja sokat dob a vonzerején.

– Muszáj?

– Az akadémián valószínűleg amúgy is levágatják a hajad – vélekedett Fejrik tanító. – És meg is sarcolnak érte. A szinegardi borbélyok nem dolgoznak olcsón. – A tanító a szakállát dörzsölgette, miközben számba vette a további intelmeket. – Vigyázz a hamis pénzzel. Onnan lehet tudni, hogy az ezüst nem birodalmi, hogy a Vörös Császárt ábrázoló fele tíz dobásból tízszer felülre kerül. Ha valaki látható sérülés nélkül fekszik a földön, ne segítsd fel. Azt fogja mondani, hogy te lökted el, bíróságra viszi az ügyet, és még a ruhát is leperli rólad. És tartsd magad távol a játékbarlangoktól – folytatta keserű hangon. – Azok az emberek nem szórakoznak.

Zsin kezdte megérteni, miért jött el Szinegardból a tanító.

Ám Fejrik tanító semmi olyat nem tudott mondani, ami lelohasztotta volna a lány izgalmát. Egyre türelmetlenebbül várta, hogy megérkezzenek. Ő nem lesz kívülálló a fővárosban. Ő nem fog az utcán élni, nem fog a nyomornegyedben lakni. Nem kell majd ételmaradékért harcolnia, nem kell majd pénzt lopnia, hogy legyen miből ételt vennie. Ő már biztosította magának helyet. Az egész birodalom legjelesebb akadémiájának diákja volt. Ez bizonyára megóvja majd a város veszélyeitől.

Aznap este ő maga vágta le a haját egy rozsdás késsel, amelyet a karaván egyik őrétől kért kölcsön. Olyan közel tartotta a pengét a füléhez, amilyen közel csak merte, és előre-hátra fűrészelte a haját, amíg az meg nem adta magát. A művelet tovább tartott, mint gondolta. Amikor végzett, egy percig az ölében heverő két vastag copfot bámulta.

Korábban megfordult a fejében, hogy megtartja őket, most azonban már semmilyen érzelmet nem váltottak ki belőle. Csak élettelen hajcsomók voltak. Még olyan sok pénzt se kaphatna értük északon – a szinegardiak haja híresen vékony szálú és selymes volt, senki sem tartott volna igényt egy Tikaniból származó paraszt durva fürtjeire. Ezért kihajította őket a kocsiból, és nézte, ahogy földet érnek a poros úton.

Épp akkor érkeztek meg a fővárosba, amikor Zsint már kezdte őrületbe kergetni az unalom.

Már kilométerekről megpillantotta Szinegard híres keleti kapuját – egy fenséges szürke falat, amelynek tetején egy háromszintes pagoda állt a Vörös Császár előtt tisztelegve a következő felirattal: Örökkévaló erő, örökkévaló összhang.

Zsin ezt ironikusnak találta, mivel az ország gyakrabban hadakozott, mint élt békében.

Ahogy az alul lévő, lekerekített ajtókhoz értek, a karaván hirtelen megállt.

Zsin várt. Semmi sem történt.

Húsz perc után Fejrik tanító kihajolt a kocsiból, és megszólította a karaván egyik kísérőjét.

– Mi folyik itt?

– Egy föderációs különítmény van előttünk – tájékoztatta a kísérő. – Valamilyen határvita miatt érkeztek. Ellenőrzik a fegyvereiket a kapunál, pár percig még el fog tartani.

Zsin felegyenesedett.

– Ezek föderációs katonák?

Korábban még nem látott mugeni katonákat – a második mákháború végén az összes mugeni állampolgárt száműzték az elfoglalt területekről, vagy hazaküldték, vagy a kontinens más részeire telepítették át őket, ahol korlátozott hatáskörű diplomáciai és kereskedelmi tisztségeket tölthettek be. A megszállás után született nikarák szemében a modern történelem kísérteteinek tűntek, akik mindig a határvidékeken kószáltak, arcuk a homályba veszett, de az általuk jelentett fenyegetés soha nem múlt el teljesen.

Fejrik tanító kinyújtotta a kezét, és még azelőtt megragadta a lány csuklóját, hogy az kipattanhatott volna a kocsiból.

– Gyere vissza!

– De látni akarom őket!

– Nem, nem akarod. – A tanító megfogta Zsin vállát. – Soha nem akarod látni a föderációs katonákat. Ha keresztbe teszel nekik, vagy akár csak azt hiszik, hogy furcsán néztél rájuk, akkor árthatnak neked, és fognak is. Még mindig diplomáciai mentességet élveznek. Le se szarják az ilyesmit. Hát nem érted?

– Mi nyertük meg a háborút – horkant fel Zsin. – A megszállásnak vége.

– Egy hajszállal nyertünk. – A férfi visszanyomta Zsint az ülésre. – És az sem véletlen, hogy a szinegardi tanítóid közül az összes csak a következő háború megnyerésével van elfoglalva.

A karaván elejéről parancskiáltás hangzott fel. Zsin teste megrándult, aztán ismét elindultak a kocsik. A lány kihajolt a kocsi oldalán, látni akarta, mi történik a karaván előtt, de csak egy kék egyenruhát látott eltűnni a vaskos ajtók mögött.

És végül áthaladtak a kapukon.

A város központjában fekvő piac támadást indított az összes érzékszerv ellen. Zsin még soha nem látott egy helyen, egy időben ennyi embert és holmit. Hamar letaglózta a vevők és az árusok közötti alkudozás fülsiketítő lármája, a nagy táblákra kiterített selyemfonalak virágos motringjának élénk színe, az árusok hordozható sütőrostélyairól felszálló durián és bors émelyítő és csípős szaga.

– Annyira fehérek az itteni nők – álmélkodott Zsin. – Mint a lányok a falfestményeken.

Észrevette, hogy minél északabbra jutott a karaván, annál világosabb lett az emberek bőre. Tudta, hogy az északi tartományok lakossága főként iparosokból és üzletemberekből áll. Az itteni polgárok képzettek és tehetősek voltak, nem fáradoztak a mezőkön, mint Tikani gazdái. Ám Zsin nem számított arra, hogy ennyire hangsúlyosak lesznek a különbségek.

– Olyan sápadtak, mint amilyenek a hulláik lesznek egyszer – legyintett Fejrik tanító. – Halálra rémülnek a naptól.

Ingerülten felmordult, amikor elhaladt mellette két nő, akik a napernyőjükkel véletlenül megütötték az arcát.

Zsin hamar rájött, hogy Szinegard azzal az egyedülálló tulajdonsággal büszkélkedhet, hogy a lehető legnyomatékosabban tudja érzékeltetni az újoncokkal, hogy nem látja őket szívesen.

Fejrik tanítónak igaza volt – Szinegardban mindenki pénzre vágyott. Az árusok kitartóan kiáltoztak feléjük minden irányból. Zsin még le sem szállt a kocsiról, egy hordár szaladt oda hozzájuk, hogy vigye a csomagjaikat – két szánalmasan könnyű útitáskát – mindössze nyolc birodalmi ezüstért.

Zsin megrökönyödött, ez majdnem a negyede volt annak, amit azért fizettek, hogy helyet kapjanak a karavánon.

– Majd én viszem – hebegte, és kiragadta táskáját a hordár karmai közül. – Igazán nincs szükségem… engedd el!

Miután megmenekültek a hordártól, egy csürhe zaklatta őket, melynek tagjai a szolgálatukba akartak szegődni.

– Riksa? Kell nektek riksa?

– Elvesztél, kislány?

– Nem, mi csak szeretnénk megtalálni az iskolát…

– Majd én elviszlek oda, alig kerül valamibe, öt rúd, csak öt rudacska…

– Tűnés innen! – förmedt rájuk Fejrik tanító. – Nincs szükségünk a szolgálataitokra.

Az utcai héják visszalopakodtak a piacra.

Zsin már a fővárosban beszélt nyelvtől is kényelmetlenül érezte magát. A szinegardi a nikara fülsértő nyelvjárását testesítette meg, élesnek és kurtának hangzott a tartalmától függetlenül. Fejrik tanító három különböző idegentől is útba igazítást kért, mielőtt valaki úgy válaszolt neki, hogy azt meg is értette.

– Hát nem itt éltél? – kérdezte Zsin.

– Az még a megszállás előtt volt – zsémbelt Fejrik tanító. – Könnyű elfelejteni egy nyelvet, ha soha nem beszéled.

Zsin ezt el tudta hinni. Ő maga szinte érthetetlennek találta ezt a nyelvjárást, mintha minden szót meg kellett volna rövidíteni, és egy kurta r-t kellett volna a végére biggyeszteni. Tikaniban lassan, gördülékenyen beszéltek. A déliek hosszúra nyújtották a magánhangzókat, és megforgatták a szavakat a szájukban, mint az édes rizskását. Úgy tűnt, mintha Szinegardban senkinek sem lett volna ideje befejezni a szavakat.

Hiába kértek segítséget, a város maga nem bizonyult kiismerhetőbbnek a nyelvjárásánál. Szinegard volt az ország legrégebbi városa, építészete magán viselte annak nyomait, hogy az évszázadok alatt többször is hatalomváltásra került sor Nikanban. Az épületek vagy újak voltak, vagy már omladoztak a rég megbukott rendszerek jelképeiként. A keleti negyedekben az északról származó régi hátvidéki megszállók spirális tornyai meredeztek. Nyugati irányba tömbszerű, elkerített épületegyüttesek álltak szorosan egymás mellé ékelődve, ezek a mákháborúk alatti föderációs megszállás idejére emlékeztettek. Az összhatás a számos uralkodót megért ország élőképe volt, amely egyetlen városban sűrűsödött össze.

– Tudod, merre tartunk? – kérdezte Zsin, amikor már pár perce felfelé baktattak.

– Csak nagyjából. – Fejrik tanító erősen izzadt. – Kész labirintus lett, mióta nem jártam itt. Mennyi pénzünk maradt?

Zsin előbányászta az erszényét, és számolni kezdett.

– Egy rolni és az ezüst fele.

– Annak bőven elégnek kellene lennie arra, amire szükségünk van. – Fejrik tanító megtörölte a szemöldökét a köpenyével. – Miért ne engedhetnénk meg magunknak egy fuvart?

Ezzel kilépett a poros utcára, és a magasba emelte a kezét. Egy riksakuli szinte azonnal feléjük kanyarodott, majd akadozva lassított le előttük.

– Merre? – zihálta.

– Az akadémiára – felelt Fejrik tanító.

Hátradobta a táskáikat, majd felmászott az ülésre. Zsin megragadta a riksa szélét, és már épp fel akarta húzni magát, amikor éles kiáltás hangzott fel a háta mögött. Riadva fordult meg.

Egy gyerek feküdt kiterülve az út közepén. Pár lépéssel arrébb egy lovas kocsi imbolygott az úton.

– Elütötted azt a gyereket! – kiáltotta Zsin. – Hé, állj meg!

A kocsis megrántotta a lova gyeplőjét. A kocsi megállt. Az utasa kinyújtotta a nyakát, és észrevette az erőtlenül mocorgó gyereket az utcán.

A gyerek felállt, csodálatos módon életben maradt. Vér csordogált apró patakokban a homlokáról. Két ujjával megérintette a fejét, majd kábultan nézett le a kezére.

Az utas előrehajolt, szigorúan ráparancsolt a kocsisra, de Zsin nem értette, mit mond neki.

A kocsi lassan megfordult. Egy képtelen pillanatig Zsin azt hitte, a kocsis felajánlja a gyereknek, hogy hazaviszi. Aztán elcsattant egy ostor.

A gyerek felbukott, próbált elszaladni.

Zsin sikoltása túlharsogta a patadobogást.

Fejrik tanító a száját tátó riksakuli felé nyújtotta a kezét, és megütögette a vállát.

– Menj. Eredj!

A kuli felgyorsított, egyre gyorsabban és gyorsabban húzta őket a kerekek felszántotta utcán, amíg el nem haltak mögöttük a bámészkodók kiáltásai.

– A kocsis okosan cselekedett – állapította Fejrik tanító, miközben a hepehupás úton zötykölődtek. – Ha megnyomorítasz egy gyereket, az élete végéig fizetheted a fogyatékossági büntetést. De ha megölöd, csak egyszer kell állnod a temetést. És azt is csak akkor, ha elkapnak. Ha elgázolsz valakit, jobb biztosra menni, és kioltani az életét.

Zsin a riksa oldalába csimpaszkodott, próbálta nem elhányni magát.

Szinegard városa fojtogató, érthetetlen és rémisztő volt.

Ugyanakkor a Szinegard Akadémia leírhatatlanul csodás látványt nyújtott.

A riksakuli a város szélén, a hegy lábánál tette ki őket. Zsin Fejrik tanítóra bízta a csomagokat, ő pedig lélekszakadva szaladt felfelé az iskola kapujához.

Már hetek óta arról álmodozott, milyen lesz felsétálni az akadémiához vezető lépcsőn. Az egész ország tudta, hogy néz ki a Szinegard Akadémia, Nikan-szerte megtalálhatók voltak az iskolát ábrázoló plakátok.

Ezek a plakátok viszont meg sem közelítették a campus valós látványát. Egy kőből kirakott ösvény kanyargott a hegy körül, felfelé tört az egymásra épülő szinteken álló pagodák együttese felé. A legmagasabb szinten egy szentély helyezkedett el, amelynek tornyán a Vörös Császár jelképe, egy kősárkány gubbasztott. A szentély mellett egy vízesés csillogott, akár egy köteg selyemfonal.

Az akadémia úgy nézett ki, mintha az istenek palotája lenne. Ez a hely életre keltette a legendákat. És ez lesz Zsin otthona az elkövetkező öt évben.

A lány lélegzete elakadt.

Zsint és Fejrik tanítót egy idősebb diák vezette körbe, aki Tobiként mutatkozott be. A magas, kopasz fiú fekete tunikát és piros karszalagot viselt. Rendületlenül unott vigyorra húzódott a szája, amivel azt fejezte ki, hogy szívesebben foglalkozna bármi mással.

Később egy karcsú, vonzó nő csatlakozott hozzájuk, aki először hordárnak vélte Fejrik tanítót, aztán szégyenkezés nélkül kért tőle elnézést. A fia jóképű lett volna a finom vonásainak köszönhetően, ha nem ölt magára olyan bosszús arckifejezést.

– Az akadémiát egy régi kolostor területére építették. – Tobi intett nekik, hogy kövessék az első szintre vezető kőlépcsőn. – A templomokat és imahelyeket osztálytermekké alakították át, amint a Vörös Császár egyesítette Nikan törzseit. Az elsőévesekre hárul a sepregetés feladata, szóval hamar megismeritek majd az egész területet. Gyertek, próbáljatok felzárkózni.

Még Tobi lelkesedésének hiánya sem tudta csorbítani az akadémia szépségét, bár a fiú mindent beleadott. Gyors, gyakorlott mozdulatokkal hágott fel a lépcsőn, nem törődve azzal, hogy a vendégei lépést tudnak-e vele tartani. Zsin lemaradt, hogy felsegítse ziháló tanítóját a veszélyesen keskeny lépcsősoron.

Hét szinten kellett keresztüljutni az akadémiáig. A kőösvény minden egyes kanyarjában új épületegyüttesek és gyakorlóterepek bukkantak fel, amelyek az évszázadokon át aprólékosan gondozott buja növények közé ágyazódtak. Egy sebes patak zúgott lefelé a hegyoldalon, szabályosan kettévágva a campust.

– Ott van a könyvtár. Az ebédlő pedig erre. Az új diákok a legalsó szinten vannak elszállásolva. Odafent találhatók a mesterek lakónegyedei.

Tobi futtában pár kőépületre mutatott, amelyek mind ugyanúgy néztek ki.

– És az mi? – kérdezte Zsin a patak mellett álló, fontosnak látszó épületre mutatva.

Tobi szája felfelé görbült.

– Az a latrina, kölyök.

A jóképű fiú felnyerített. Zsin orcája lángra gyúlt, és próbált úgy tenni, mintha nagyon lenyűgözte volna a kilátás a teraszról.

– Egyébként honnan jöttél? – kérdezte Tobi nem túl barátságos hangvétellel.

– Kakas tartományból – motyogta Zsin.

– Ah! Tehát délről. – Úgy hangzott, mintha ezzel minden világos lett volna számára. – Gondolom, a többemeletes épületek újdonságnak számítanak neked, de próbáld meg nem túlságosan elragadtatni magad.

Miután ellenőrizték és iktatták Zsin beiratkozási papírjait, Fejrik tanítónak nem volt több oka a maradásra. Az iskola kapui előtt búcsúztak el egymástól.

– Megértem, ha félsz – mondta a tanító.

Zsin lenyelte a torkában képződött hatalmas gombócot, és összeszorította a fogát. Zúgott a feje, tudta, hogy könnyekben fog kitörni, ha nem fojtja el a sírást.

– Nem félek – bizonygatta.

A tanító gyengéden elmosolyodott.

– Hát persze hogy nem.

Zsin ábrázata összegyűrődött, aztán a lány előszökkent, hogy megölelje a tanítót. A férfi tunikájába temette az arcát, hogy elrejtse a könnyeit. Fejrik tanító megveregette a vállát.

Zsin átküzdötte magát az egész országon, hogy eljusson arra a helyre, amelyről évek óta álmodozott, és egy ellenséges, zavaros városban találta magát, amely lenézte a délieket. Nem volt otthona sem Tikaniban, sem Szinegardban. Bármerre is utazott vagy szökött, csak egy árva volt, akinek nem kellett volna ott lennie.

Rémesen egyedül érezte magát.

– Nem akarom, hogy elmenj! – vallotta be.

Fejrik tanító mosolya elhalványodott.

– Ó, Zsin.

– Utálok itt lenni – bukott ki a lányból. – Utálom ezt a várost. Ahogy beszélnek, az az ostoba tanonc is, mintha azt gondolnák, nincs itt helyem.

– Persze hogy ezt gondolják – felelte a tanító. – Hadiárva vagy. Délről származol. Nem lett volna szabad átmenned a kedzsun. A hadurak szeretik azt hangoztatni, hogy Nikan a kedzsu miatt minősül meritokráciának, de a rendszer úgy van kialakítva, hogy a szegény és tanulatlan emberek ne hagyhassák el a helyüket. Már a jelenléted is sértés a szemükben.

A tanító megragadta Zsin vállát, és kissé lehajolt, hogy szemtől szemben legyenek egymással.

– Figyelj rám, Zsin! Szinegard egy kegyetlen város. Az akadémia még rosszabb lesz. Hadurak gyerekeivel fogsz együtt tanulni. Olyan gyerekekkel, akik még járni sem tudtak, de már a harcművészetekre tanították őket. Kívülállóként fognak kezelni, mert nem vagy olyan, mint ők. De ez rendben van. Ne hagyd, hogy mindez elbátortalanítson. Bármit is mondanak neked, megérdemled, hogy itt legyél. Érted?

Zsin bólintott.

– Az első napon úgy fogod érezni, mintha hasba rúgtak volna – folytatta Fejrik tanító. – A második nap valószínűleg még rosszabb lesz. Azt fogod tapasztalni, hogy az óráid még annál is nehezebbek, mint amilyen nehéz volt tanulni a kedzsura. De ha valaki képes itt is túlélni, az te vagy. Ne feledd, mit vittél véghez, hogy eljuss idáig.

A tanító felegyenesedett.

– És soha többé ne gyere vissza délre. Ennél többet érdemelsz.

Ahogy Fejrik tanító eltűnt az ösvény végén, Zsin összecsippentette az orrnyergét, hogy száműzze a szeme mögött felgyülemlő forróságot. Nem hagyhatta, hogy az új iskolatársai sírni lássák.

Egyedül maradt egy városban, barátok nélkül, alig beszélte a nyelvet, és egy olyan iskolába járt, amelybe talán már nem is vágyott.

Kézen fogva visz az oltárig. Öreg és dagadt, izzadságszaga van. Rád néz, és megnyalja a száját…

Zsin megborzongott, összeszorította, majd ismét kinyitotta a szemét.

Szinegard tehát rémisztőnek és idegennek tűnt. De ez nem számított. Zsinnek nem volt hova mennie.

Kihúzta magát, és elindult visszafelé az iskola kapuin át.

Ez jobb. Bármi is történjék, ez ezerszer jobb lesz Tikaninál.

– Aztán meg azt kérdezte, hogy a latrina osztályterem-e – szólalt meg egy hang a beiratkozási sor végéről. – Látnotok kellett volna a ruháját.

Zsint kirázta a hideg. Az a fiú számolt be róla, akit vele együtt vezettek körbe.

Zsin hátrafordult.

A fiú csakugyan vonzónak látszott, már-már lehetetlenül. Nagy, mandulavágású szeme volt, formás szája akkor is szépnek hatott, amikor gúnyos mosolyra húzódott. Bőre porcelánfehér árnyalatáért bármely szinegardi nő képes lett volna ölni, selymes haját pedig csaknem olyan hosszúra növesztette, mint amilyen nemrég Zsiné volt.

A fiú elkapta Zsin tekintetét, önelégülten vigyorgott, és hangosan mesélt tovább, mintha észre sem vette volna a lányt.

– És tudjátok, a tanára, lefogadom, hogy azok közé a totyogó balfékek közé tartozik, akik nem tudtak elhelyezkedni a városban, ezért abból élnek, amit a helyi hivataltól ki tudnak könyörögni. Miközben felfelé tartottunk, olyan hangosan lihegett, hogy azt hittem, meg is hal.

Zsin éveken keresztül tűrte, hogy a Fang család becsmérelje őt. Aligha hozták zavarba ennek a fiúnak a sértései. Ám amikor Fejrik tanítót ócsárolta, azt a férfit, aki elhozta őt Tikaniból, aki megmentette a kikényszerített házasság nyomorúságos jövőjétől… azt nem tudta megbocsátani.

Zsin két lépéssel közelebb ment a fiúhoz, és behúzott neki egyet.

A lány ökle kellemes, pattanó hanggal landolt a fiú szemgödrében. A fiú hátrébb tántorgott, a mögötte álló diákokba ütközött, és majdnem a földre zuhant.

– Te ribanc! – üvöltötte.

Felegyenesedett, és Zsinre rontott. A lány hátrébb húzódott, maga elé tartotta az öklét.

– Elég!

Egy sötét ruhát viselő tanonc lépett közéjük, karját széttárva választotta el őket egymástól. A fiú ennek ellenére továbbra is próbált előretörni, ezért a tanonc megragadta a csuklóját, és a háta mögé csavarta a kezét.

A fiú mozgásképtelenül toporgott.

– Nem ismeritek a szabályokat? – A tanonc halkan, nyugodtan és fegyelmezetten beszélt. – Nincs verekedés.

A fiú semmit sem mondott, csak mogorván vicsorgott. Zsin hirtelenjében késztetést érzett arra, hogy sírva fakadjon, de ellenállt ennek.

– Mi a nevetek? – kérdezte a tanonc.

– Fang Zsu-nin – felelt halálra rémülve a lány. Bajba keveredett? Ki fogják rúgni?

A fiú hasztalanul próbálta kiszabadítani magát a tanonc szorításából. A tanonc még erősebben fogta a kezét.

– A neved? – kérdezte meg ismét.

– Jin Nö-csa – fröcsögte a fiú.

– Jin? – A tanonc elengedte. – És mégis miért verekszik a folyosón a Jin-ház jól nevelt örököse?

– Az a lány megütött! – sipítozott Nö-csa.

Már virágba is borult a bal szeme alatti csúnya zúzódás, lila pecsétet ejtett a porcelánfehér bőrön.

A tanonc a szemöldökét felvonva nézett Zsinre.

– Miért tetted?

– Mert sértegette a tanáromat.

– Tényleg? No, az mindjárt más. – A tanonc jól szórakozott a helyzeten. – Hát nem tanították meg neked, hogy nem szabad sértegetni a tanárokat? Ez tabu.

– Megöllek – vicsorogta Nö-csa Zsinnek. – Megöllek, baszd meg.

– Ó, fogd már be! – A tanonc ásítást mímelt. – Egy katonai akadémián vagytok. Bőven lesz még alkalmatok megölni egymást év közben. Tartogassátok a csetepatét az eligazítás utánra, érthető?

3

Zsin és Nö-csa érkeztek utolsóként a nagyterembe, a hegy harmadik szintjén elhelyezkedő átalakított templomba. Bár a terem nem számított különösebben nagynak, szerény, fénytelen belseje hatalmas tér benyomását keltette, mindenki kisebbnek érezte magát tőle. Zsin úgy gondolta, pontosan ezt a hatást akarták elérni, amikor az istenek és a tanárok elé állították a diákokat.

Az elsőévesek osztálya mindössze ötven főből állt, akik tízes sorokban, sarokülésben ültek. Tördelték ölükbe ejtett kezüket, némán szorongva pislogtak, forgatták a fejüket. A tanoncok körülöttük foglaltak helyet, szintén sorokba rendeződtek, és fesztelenül csevegtek egymással. A nevetésük hangosabbnak tűnt az elvárhatónál, mintha szándékosan arra törekedtek volna, hogy az elsőévesek még kényelmetlenebbül érezzék magukat.

Pár perccel azután, hogy Zsin leült, kivágódott a nagyajtó, és egy alacsony termetű nő – akinek a magassága még a legkisebb elsőévesét is alulmúlta – csörtetett be a terembe. Úgy lépkedett, mint egy katona – tökéletesen egyenes tartással, ütemesen és fegyelmezetten.

Öt férfi és egy nő jött be utána, mindannyian sötétbarna köpönyeget viseltek. Sorba rendeződtek a terem elején, a nő mögött, kezüket a ruhájuk ujjába dugták. A tanoncok elhallgattak, felálltak, összekulcsolták hátul a kezüket, majd kissé meghajoltak. Zsin és a többi elsőéves sejtette, hogy hasonlóképp kellene eljárniuk, ezért feltápászkodtak.

A nő egy percig farkasszemet nézett velük, majd intett, hogy leülhetnek.

– Üdvözöllek benneteket a Szinegardban. Csima Lajn vagyok, az iskola nagymestere, a Szinegardi Tartalék Haderő parancsnoka, a Nikara Birodalmi Milícia volt parancsnoka.

Csima hangja úgy szelte át a termet, akár a penge, pontosan és hidegen.

Csima a mögötte sorakozó hat emberre mutatott.

– Ők itt a Szinegard mesterei. Ők fognak tanítani benneteket az első évben, és végül ők fognak döntést hozni arról, tanoncok lehettek-e az év végi próbák után.

A mesterek tekintélyes csoportot alkottak, egyik tiszteletet parancsolóbb volt, mint a másik. Senki sem mosolygott közülük. Mindegyikük eltérő színű övet viselt – pirosat, kéket, lilát, zöldet és narancssárgát.

Egyet kivéve. A Csima balján álló férfi nem viselt övet. A köpönyege is másnak tűnt – nem díszítette hímzés a széleit, és a Vörös Császár jelvénye is hiányzott a mellkasa jobb oldaláról. Úgy öltözött fel, mintha megfeledkezett volna az eligazításról, és az utolsó pillanatban öltött volna magára egy viseltes barna köpönyeget.

Ennek a mesternek teljesen fehér volt a haja, akárcsak Fejrik tanító szakálla, holott korban jócskán különböztek egymástól. Az arca furcsamód nem ráncosodott, mégsem tűnt fiatalosnak; nem lehetett megállapítani a korát. Miközben Csima beszélt, kisujját a fülébe mélyesztette, majd a szeme elé emelte a kezét, hogy megvizsgálja, mit talált.

Hirtelen felpillantott, észrevette, hogy Zsin őt bámulja, és elvigyorodott. Zsin gyorsan másfelé nézett.

– Azért vagytok itt, mert az egész országban ti értétek el a legmagasabb pontszámot a kedzsun – folytatta Csima, és nagylelkűen széttárta a karját. – Több ezer diákot múltatok felül, így abban a megtiszteltetésben lehet részetek, hogy itt tanultok. Gratulálunk.

Az elsőévesek félszegen egymásra pillantottak, nem tudták, meg kellene-e tapsolniuk magukat. Pár óvatos taps hangzott fel csupán a teremben.

Csima önelégülten mosolygott.

– A következő évben közületek minden ötödiktől meg fogunk válni.

Ezt a kijelentést átható csend követte.

– A Szinegardnak sem ideje, sem módja nincs arra, hogy minden olyan gyereket a szárnyai alá vegyen, aki katonai dicsőségről álmodozik. Még a tanulatlan gazdákból is lehetnek katonák. De mi itt nem katonákat képzünk. Mi tábornokokat képzünk. Azokat az embereket képezzük, akik a birodalom jövőjéről fognak majd dönteni. Tehát ha úgy határozok, hogy többé nem éri meg időt fecsérelni rátok, akkor távoznotok kell. Észre fogjátok venni, hogy nem ti választhatjátok meg, melyik területen szeretnétek továbbtanulni. Úgy véljük, ezt a döntést nem szabad a diákokra bízni. Az első év végén felmérjük a tudásotokat az itt tanított összes tantárgyból. Ezek a tantárgyak a harc, a stratégia, a történelem, a fegyverzet, a nyelvészet és az orvoslás.

– És a hiedelemvilág – szakította félbe az ősz hajú mester.

Csima bal szeme megrándult.

– És a hiedelemvilág. Ha az év végi próbákon érdemesnek találtattok valamelyik területre, folytathatjátok a tanulmányaitokat a Szinegardban. Ekkor nyeritek el a tanonci fokozatot.

Csima az elsőéveseket körülvevő idősebb diákokra mutatott. Zsinnek most már feltűnt, hogy a tanoncok karpántjának és a mesterek övének színe megegyezik.

– Ha egyik mester sem talál alkalmasnak benneteket arra, hogy a tanoncai legyetek, felszólítunk a távozásra. Az elsőéves diákoknak általában nyolcvan százaléka folytatja tovább az akadémiát. Nézzetek körbe! Ez azt jelenti, hogy jövőre ugyanekkor már két emberrel kevesebb lesz minden egyes sorban.

Zsin körbenézett, próbált nem rémületbe esni. Azt hitte, ha felvételt nyer a Szinegardba, akkor legalább öt éven át otthonra lel, utána pedig talán biztos állást kap.

Nem sejtette, hogy pár hónapon belül akár haza is küldhetik.

– Kénytelenségből selejtezünk, nem azért, mert kegyetlenek vagyunk. A megbízatásunk csak az elit képzésére szól, a legjobbak legjobbjaival foglalkozunk. Nincs vesztegetni való időnk a dilettánsokra. Jól nézzétek meg az évfolyamtársaitokat. Ők lesznek a legközelebbi barátaitok és a legnagyobb ellenfeleitek. Egymással fogtok versengeni, hogy az akadémián maradhassatok. Hiszünk abban, hogy versengés közben ki fognak tűnni közületek a tehetségek. A tehetségteleneket pedig hazaküldjük. Ha megérdemlitek, a következő évben tanoncként lesztek itt. Ha nem… nos, akkor egyáltalán nem is volt itt a helyetek.

Mintha Csima egyenesen Zsinre nézett volna.

– Végül figyelmeztetlek benneteket még valamire. Nem tűröm a drogokat az akadémia területén. Ha csak távolról is megérzem rajtatok az ópiumot, ha tíz lépésre megközelítetek valamilyen tiltott szert, akkor kirángatunk az akadémiáról, és Baghra börtönébe vetünk.

Csima még utoljára szigorú pillantást vetett rájuk, aztán intett, hogy elmehetnek.

– Sok szerencsét!

Raban, a tanonc, aki véget vetett Zsin és Nö-csa viaskodásának, kivezette a diákokat a nagyteremből, és a legalsó szinten lévő hálók felé terelte őket.

– Elsőévesek vagytok, ezért jövő héttől kezdődően a feladataitok közé fog tartozni a sepregetés is – közölte velük hátrafelé sétálva, hogy a szemükbe tudjon nézni. A hangja valamelyest megnyugtatóan hatott, Zsin a falusi orvosokat hallotta így beszélni amputálás előtt. – Az első harang napfelkeltekor szólal meg, az órák fél órával azután kezdődnek. Még előtte legyetek ott a nagyteremben, máskülönben lemaradtok a reggeliről.

A fiúkat a campus legnagyobb, háromemeletes épületében helyezték el. Úgy nézett ki, mintha jóval azután építették volna, hogy elvették a szerzetesektől ezt a területet. A női lakrész eltörpült mellette, egy szerény, egyemeletes épületből állt, amely valaha meditációs terem szerepét töltötte be.

Zsin arra számított, hogy kényelmetlenül zsúfolt lesz a hálóterem, de csak két olyan ágyat talált benne, amelyik foglalt lehetett.

– Egy évfolyamon belül három lány valójában már rekordnak számít. A mesterek is megdöbbentek – avatta be őket Raban, aki ezután távozott is, hogy a lányok elrendezkedhessenek.

A magára hagyott három lány bizalmatlanul méregette egymást.

– Engem Niangnak hívnak – szólalt meg a Zsin balján álló lány. Telt, barátságos arca volt, dallamos beszéde rácáfolt északi származására, bár az akcentusa közel sem tűnt annyira érthetetlennek, mint a szinegardi. – Nyúl tartományból jöttem.

– Örvendek – felelt vontatottan a másik lány. Alaposan szemügyre vette a lepedőjét. Összedörzsölte ujjai között a vékony, piszkosfehér anyagot, elfintorodott, majd hagyta az ágyra hullani az anyagot. – Venka – mutatkozott be kelletlenül. – Sárkány tartományból, de a fővárosban nőttem fel.

Venka a szinegardi szépség megtestesülésének számított, csinos volt, még ha sápadt is, karcsúsága a fűzfavesszőt idézte. Zsin közönségesnek és igénytelennek érezte magát mellette.

Észrevette, hogy mindketten várakozva néznek rá.

– Zsu-nin vagyok. Röviden csak Zsin.

– Zsu-nin. – Venka megcsonkította a nevét a szinegardi kiejtésével, úgy forgatta a szájában a szótagokat, mint egy rossz ízű falatot. – Ez meg miféle név?

– Déli – felelte Zsin. – Kakas tartományból jöttem.

– Ezért olyan sötét a bőröd – állapította meg Venka az ajkát biggyesztve. – Barna vagy, mint a tehénlepény.

Zsin orrcimpája kitágult.

– Voltam már napon. Neked is ki kéne próbálnod.

Ahogy arra Fejrik tanító is figyelmeztetett, az órák hamar elkezdődtek. A harcművészeti képzés másnap rögtön pirkadat után vette kezdetét a második szinten található udvaron.

– Ez meg mi? – Csün mester, a piros öves harcoktató undorodva nézett az előtte összeverődött osztályra. – Sorokba rendeződni! Egyenes sorokat akarok. Ne úgy csoportosuljatok, mint a félős csirkék.

Csün bámulatosan vastag, fekete szemöldöke majdnem összeért a homloka közepén. Szemöldöke úgy festett füstszínű, örökké mogorva arcán, mint egy viharfelhő.

– Húzzátok ki magatokat! – Csün hangja illett az ábrázatához: zord és kérlelhetetlen volt. – Fejeket előre. Kezeket a hát mögé.

Zsin azon fáradozott, hogy utánozza az előtte álló osztálytársai testtartását. Viszketett a bal combja, de nem merte megvakarni. Rájött, hogy pisilnie is kell, de már túl késő volt.

Csün az udvar elejére robogott, elégtétellel töltötte el, hogy a diákjai messzemenőkig feszengnek miatta.

Megállt Nö-csával szemben.

– Mi történt az arcoddal?

Nö-csa bal szeme körül igazán látványos zúzódás terült el, feltűnő, ibolyakék foltot alkotott egyébiránt makulátlan bőrén.

– Verekedtem – motyogta Nö-csa.

– Mikor?

– Tegnap este.

– Szerencséd van – jegyezte meg Csün. – Ha erre később került volna sor, kirúgattalak volna.

Felemelte a hangját, hogy az egész osztályhoz szóljon.

– Az első és legfontosabb szabály nálam a következő: ne küzdjetek felelőtlenül. Azok a technikák, amiket az órámon fogtok megtanulni, halálosak is lehetnek. Ha nem megfelelően hajtjátok végre a gyakorlatokat, súlyos sérülést fogtok okozni magatoknak vagy a társatoknak. Ha felelőtlenül harcoltok, nem járhattok az órámra, és azon leszek, hogy távoznotok kelljen a Szinegardból. Világos?

– Igen, uram! – feleltek.

Nö-csa a válla felett hátrafordította a fejét, és merő utálattal nézett Zsinre. A lány próbált úgy tenni, mintha észre sem vette volna.

– Ki részesült már korábban harcművészeti képzésben? – kérdezte Csün. – Lássam a kezeket!

Szinte az egész osztály a magasba emelte a kezét. Zsin körbenézett az udvaron, és kezdett elhatalmasodni rajta a rémület. Ilyen sokan kaptak volna kiképzést az akadémia előtt? Mégis hol? Mennyivel jártak előtte? Mi lesz, ha nem tud felzárkózni hozzájuk?

Csün Venkára mutatott.

– Hány évig?

– Tizenkettő – felelt a lány. – A szelíd ököl módszere szerint tanultam.

Zsin szeme elkerekedett. Ez azt jelentette, hogy Venka szinte azóta harcolt, hogy megtanult járni.

Csün a fabábura mutatott.

– Köríves rúgás hátsó lábbal. Rúgd le a fejét!

Rúgja le a fejét? Zsin kételkedve nézett a bábura. Ugyanabból a fadarabból faragták ki a fejét és a törzsét. A fej nem csavarozva volt, hanem átmenet nélkül csatlakozott a testhez.

Ugyanakkor Venkát ez látszólag nem zavarta. Megvetette a lábát, szemét összeszűkítve a bábura nézett, majd sebesen megcsavarta és körbelendítette a hátul lévő lábát, magasan a feje felett. A sarka pompás, pontos ívben karcolta végig a levegőt.

Lábával eltalálta és lerepítette a bábu fejét, amely szépen átsuhant az udvaron. A fej a falnak ütközött, majd az oldalára fordult.

Zsin szája tátva maradt.

Csün a tetszése jeléül kurtán biccentett, és nem nyaggatta tovább Venkát. A lány visszament a helyére, elégedettnek tűnt.

– Hogy csinálta? – kérdezte Csün a többiektől.

Varázslattal – gondolta Zsin.

Csün Niang előtt állt meg.

– Te. Mintha megrökönyödtél volna. Szerinted hogy csinálta?

Niang idegesen pislogott.

– Csivel?

– Mi az a csi?

Niang elpirult.

– Ööö. Belső energia. Spirituális energia?

– Spirituális energia – ismételte meg Csün mester. Felhorkantott. – Falusi zagyvaság. Azok, akik a rejtélyek vagy a természetfeletti szintjére emelik a csit, nagyon rossz szolgálatot tesznek a harcművészeteknek. A csi nem más, mint puszta energia. Ugyanaz az energia, ami a tüdőtökben és az ereitekben áramlik. Ugyanaz az energia, ami lefelé mozgatja a folyókat, és ami feltámasztja a szelet.

Az ötödik szinten álló harangtoronyra mutatott.

– Tavaly két férfi vitte fel oda az újonnan öntött harangot. Csak ketten soha nem lettek volna képesek olyan nagy távolságot megtenni a haranggal. Ám az okosan elhelyezett kötelek segítségével két átlagos testfelépítésű férfi is képes volt a súlya többszörösét megemelni. Ez az elv fordítva igaz a harcművészetekre. Korlátozott mennyiségű energia van a testetekben. Bármennyit is gyakoroltok, soha nem lesz emberfeletti erőtök. De kellő fegyelemmel, és ha tudjátok, hol és mikor kell lecsapni…

Csün belevágta az öklét a bábu törzsébe, amely széthasadt, repedések tökéletes sugarát alakítva ki benne a keze körül. A mester visszahúzta a karját. A bábu törzse darabokra tört, és a földre zuhant.

– Képesek lesztek megtenni azt, amit az átlagos emberek lehetetlennek vélnek. A harcművészet a hatásról és az ellenhatásról szól. A szögekről és a trigonometriáról. A megfelelő mennyiségű, megfelelő vektorral alkalmazott erőről. Az izmaitok összehúzódnak és erőt fejtenek ki, és ez az erő oszlik szét a célpontotokon. Ha izmot építetek, nagyobb erőt tudtok kifejteni. Ha elsajátítjátok a jó technikát, az erőtök koncentráltabban és hatékonyabban oszlik el. A harcművészet nem bonyolultabb az egyszerű fizikánál. Ha ez összezavar benneteket, akkor csak fogadjátok meg a nagymesterek tanácsát. Ne tegyetek fel kérdéseket. Csak engedelmeskedjetek.

Történelemórán leckét kaptak a megaláztatásból. A görnyedt hátú, kopaszodó Jim mester már azelőtt elkezdte Nikan katonai megszégyenüléseit fejtegetni, hogy a diákok bevonultak volna a tanterembe.

– Az elmúlt évszázadban öt háborúban vett részt a birodalom – fogott hozzá. – És mind az ötöt elvesztettük. Ezért nevezzük a megszégyenülés korának az elmúlt évszázadot.

– Ez jópofa – motyogta elöl egy dróthajú gyerek.

Ha Jim hallotta is, nem reagált rá. A keleti féltekét ábrázoló nagy pergamen térképre mutatott.

– A Vörös Császár alatt ez az ország a fél kontinenst elfoglalta. A régi Nikara Birodalom volt a modern civilizáció bölcsője. A világ közepe. Minden találmánynak a régi Nikan a szülőhelye, innen származik a mágnes, a pergamennyomás és a kohó. Nikara küldötteknek köszönhetően jutott el a kultúra és a felelősségteljes kormányzás mikéntje keletre, Mugen szigeteire és nyugatra, Speerbe. Ám a birodalmak megbuknak. A régi birodalom a saját dicsősége áldozata lett. Az északi terjeszkedés során aratott győzelmektől megrészegülve a hadurak háborúzni kezdtek egymással. A Vörös Császár halála után több csatára is sor került az örökösök között, de egyik sem hozott megoldást. Ezért Nikan tizenkét tartományra bomlott, amelyek mindegyikét egy-egy hadúr vezeti. A jelenkori történelem nagy részében a hadurak az egymás elleni küzdelmekkel voltak elfoglalva. Egészen a…

– A mákháborúkig – szólt közbe a dróthajú gyerek.

– Igen. A mákháborúkig. – Jim egy Nikannal határos országra, egy apró, hosszúíj alakú szigetre mutatott. – Nikan keleti kisöccse és régi hűbérese minden figyelmeztetés nélkül az ellen az ország ellen fordult, amelynek a civilizációt köszönhette. A többit már bizonyára ti is tudjátok.

Niang felemelte a kezét.

– Miért romlott meg a viszony Nikan és Mugen között? A Vörös Császár idején békés alárendeltségben élt a Föderáció. Mi történt? Mit akartak tőlünk?

– A viszonyok soha nem voltak békések – javította ki Jim. – A mai napig nem azok. Mugen mindig is többet akart, még akkor is, amikor hűbéres volt. A Föderáció egy nagyra törő, rohamosan terjeszkedő ország, amelynek népessége egyetlen apró szigeten zsúfolódik össze. Képzeljétek el, hogy egy rendkívül harcias ország vagytok több emberrel, mint amennyit a területetek elbír, és nincs merre terjeszkednetek. Képzeljétek el, hogy az uralkodóitok azt az ideológiát hangoztatják, hogy istenek, és hogy istentől eredő jogotok van tovább bővíteni a birodalmat a keleti féltekén. Most már rögtön elsődleges célpontnak látjátok a Narin-tengeren túli hatalmas földet, nemdebár?

Visszafordult a térkép felé.

– Az első mákháború kész katasztrófa volt. A széttöredezett birodalom soha nem tudott volna szembeszállni a jól képzett föderációs hadsereggel, amely évtizedek óta arra képezte ki magát, hogy majd egyszer kihasználja a felkínálkozó lehetőséget. Most egy fogas kérdés következik. Hogyan nyertük meg a második mákháborút?

Egy Han nevű fiú felemelte a kezét.

– A trifekta segítségével?

Fojtott vihogás töltötte meg az osztálytermet. A trifekta – a Nőstényvipera, a Sárkány Császár és a Kapuőr – három hősies katona csoportosulását jelentette, akik egyesítették a birodalmat a Föderációval szemben. Hús-vér emberek voltak – a Nőstényviperaként elhíresült nő még mindig Szinegard trónján ült –, ám harcművészeti képességeik legendássá váltak. Zsin gyerekkorában sok olyan történetet hallott, amely arról szólt, hogy a trifekta egymagában semmisített meg egész föderációs zászlóaljakat, és a természetfeletti erőket kihasználva hívott életre viharokat és árvizeket. De még ő is úgy vélte, hogy mindez nevetségesen hangzana egy történelemórán.

– Ne nevessetek! A trifekta fontos szerepet töltött be. Politikai mesterkedésük nélkül talán soha nem szereztük volna meg a tizenkét tartományt – mondta Jim. – De nem erre a válaszra voltam kíváncsi.

Zsin jelentkezett. Megjegyezte a választ Fejrik tanító egyik történelmi alapművéből.

– Megsemmisítettük Nikan központi régióját. Irtásos-égetéses stratégiához folyamodtunk. Amikor a föderációs sereg már a kontinens mélyére hatolt, az utánpótlásaik kifogytak, és nem tudták etetni a seregeiket.

Jim egy vállrándítással nyugtázta a választ.

– Jó válasz, de téves. Ez csak propaganda, amivel teletömték a falusi tankönyveket. Az irtásos-égetéses stratégia többet ártott az ország vidéki területeinek, mint Mugennek. Más válasz?

Az elöl ülő dróthajú fiú tudta a helyes választ.

– Azért nyertünk, mert elvesztettük Speert.

Jim bólintott.

– Állj fel! Fejtsd ki.

A fiú hátrasimította a haját, majd felállt.

– Azért nyertük meg a háborút, mert Speer elvesztése Heszperia, azaz a Nyugat beavatkozását vonta maga után. És, ööö… a Nyugat flottája messze lekörözte Mugenét. Ők nyerték meg a háborút az óceáni hadszíntéren, ezt követően pedig bevették Nikant a békeegyezménybe. Egyáltalán nem mi arattunk győzelmet.

– Így igaz – helyeselt Jim.

A fiú leült, mérhetetlen megkönnyebbülés látszott rajta.

– Nikan nem nyerte meg a második mákháborút – ismételte meg a mester. – A Föderáció azért bukott meg, mert annyira szánalmasak voltunk, hogy a nyugatra fekvő tengeri nagyhatalmak megsajnáltak minket. Olyan rosszul védtük az országunkat, hogy egy népirtásnak kellett bekövetkeznie ahhoz, hogy Heszperia beavatkozzon. Miközben a nikara erőket lekötötte az északi front, a föderációs hajók egy flottája egyetlen éjszaka alatt letarolta a Halott-szigetet. Speer minden egyes férfiját, asszonyát és gyerekét lemészárolták, a testüket elégették. Egy teljes faj megsemmisült egyetlen nap alatt.

Az osztály elcsendesedett. Úgy nőttek fel, hogy hallottak történeteket Speer pusztulásáról. Ez az apró sziget pettyezte az óceánt a Narin-tenger és az Omonod-öböl között, akár egy könnycsepp, közel Kígyó tartományhoz. Ez volt a birodalom egyetlen megmaradt hűbérállama, amelyet a Vörös Császár uralma alatt igáztak le és csatoltak az országhoz. Speerre Nikan történelmének szégyenfoltjaként tekintettek, mert a sziget pusztulása szembetűnően példázta a hadurak uralma alatt szétesett hadsereg hatalmas kudarcát.

Zsin sokszor eltűnődött azon, hogy Speer elvesztése pusztán a véletlen számlájára volt-e írható. Ha bármely más tartomány Speer sorsára jutott volna, a Nikara Birodalom nem elégedett volna meg egy békeegyezménnyel. Addig harcolt volna, amíg a Mugeni Föderáció darabokra nem hullik.

Ám a speeriek igazából egyáltalán nem voltak nikarák. Ezek a magas és barna bőrű emberek egy szigeten éltek, és etnikailag mindig is elkülönültek a kontinensen élő nikaráktól. A saját nyelvüket beszélték, a saját írásjegyeiket használták és a saját vallásukat gyakorolták. Csak a Vörös Császár kardja miatt csatlakoztak a birodalmi milíciához.