Utójáték
Author: Rachel Cusk
Date: 2026-09-22
Publisher: Park Könyvkiadó

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Rachel Cusk: Aftermath. On Marriage and Separation

Faber and Faber, London, 2012

Első kiadás

Fordította

Elekes Dóra

Copyright © 2012, Rachel Cusk

All rights reserved

Magyar kiadás © Park Kiadó, Budapest, 2026

Hungarian translation © Elekes Dóra, 2026

Minden jog fenntartva

Borítókép © Julia Gorbach/Getty Images

Szerzőfotó © Simeon Scamell-Katz

Felelős kiadó Tönkő Vera

A Park Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Szala Boglárka

Szerkesztette Greskovits Endre

Korrektor Markwarth Ágnes

Műszaki szerkesztő Kaposvári Franciska

Borítótervező Féder Márta

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország Kft. forgalmazza
www.ekonyv.hu

Készítette Takács Gábor

ISBN 978-963-633-257-0

Tartalom

Utójáték

Foghúzás

Párok

Sötét ablakok

Te nem eszel?

Borotvaélen

XYZ

Vonatok

Köszönetnyilvánítás

RCJ-nek, a bölcs katonának

…ám aki Zeusz diadalma felől szívesen zeng,

mindenekfölött okos:

bölcseségre ő vezet,

embereknek ily szabályt

ad: „ki szenved, az tanul”;

álmában szivére csöppen a

bűntudó kín a vétkesnek, így

észretérni kényszerül…

Aiszkhülosz: Agamemnón

(Devecseri Gábor fordítása)

Utójáték

Nemrég elváltunk a férjemmel, és az életünk néhány hét alatt széthullott, mint egy kirakós; halomban állnak a töredezett szélű puzzle-darabkák.

Előfordul, hogy az illeszkedések észrevehetetlenek – némely játékkészítő mesterek sosem adnák alább –, de a legtöbbször azért látszanak. A fény megtörik a bemélyedéseken – a kép csak bizonyos távolságból tűnik teljesnek. A kisebbik lányom szeret kirakózni. A nagyobbik nem: ő inkább kártyavárakat épít, amelyek közelében pisszenni sem, moccanni sem szabad. Ezekben az elfoglaltságaikban én a kontrollgyakorlás igényét látom, de annak bizonyítékát is, hogy nem csak egyféleképpen lehetünk türelmesek, a türelmetlenség pedig sokféle alakot ölthet. A lányaim kissé túl komolyan veszik ezeket a temperamentumbeli változókat. Mindketten gyanakodva szemlélik a másik ellentétes hajlamait: valójában majdhogynem azt mondanám, eltérő elfoglaltságaik csupán a vita célját szolgálják. A vita pedig csupán az öndefiníció szükségállapota, végül is. És időnként elgondolkodom, nem a modern családi élet egyik csapdája-e – az állandó jókedv, a teljesen alaptalan bizakodás, az Isten vagy az anyagiak helyett a szeretet parancsára való ráhagyatkozás csapdája ‒, hogy elrejti előlünk, és így óvintézkedéseket sem tehetünk ellene: az ember szomjazik a háborúra.

„Az új valóság” – hányszor hallottam ezt a kifejezést azokban az első hetekben! Az ismerősök ezzel írták le a helyzetemet, mintha valamiféle fejlődést jelentene. Holott valójában visszafejlődésről volt szó: az élet sebességváltója rükvercbe került. Hirtelen nem előre, hanem hátrafelé haladtunk, vissza a káoszba, a történelmi és a történelem előtti korokba, vissza a kezdetekhez és még tovább, a kezdetek előtti időkhöz. Ha elejtünk egy tányért, az lesz az új valóság, hogy a tányér eltörött. Hozzá kellett szoknom ehhez az új valósághoz. A két kislányomnak is hozzá kellett szoknia. Ám ez az új valóság, amennyit akkor láttam belőle, mindössze abból állt, hogy valami eltörött. Valami, amit éveken át alakítgattunk, és betöltötte a célját, ám így, darabjaiban – hacsak újra össze nem lehet ragasztani –, nem jó semmire.

A férjem makacsul hitte, hogy kegyetlenül bántam vele. Ebben a meggyőződésében nem lehetett megingatni: egész világa állt vagy bukott rajta. Így szólt az ő története, én pedig akkor épp megutáltam a történeteket. Ha valaki megkérdez, miféle katasztrófa dúlta fel az életemet, talán visszakérdezhettem volna, hogy a történetre kíváncsi-e, vagy az igazságra. Talán mondhattam volna magyarázatképp, hogy egy fontos engedelmességi fogadalom szenvedett csorbát. Talán elmagyarázhattam volna, hogy ha rosszul kezdek neki egy regénynek, akkor előbb-utóbb zátonyra fut, megfeneklik, nem íródik tovább, nekem pedig vissza kell térnem a kiindulóponthoz, hogy feltárjam a szerkezeti hibákat. A probléma általában a történet és az igazság közötti kapcsolatban rejlik. Fontos, hogy a történet engedelmeskedjen az igazságnak, képviselje azt, ahogyan a ruha képviseli a testet. Minél szűkebb a szabás, az összhatás annál tetszetősebb. Ruha nélkül az igazság kiszolgáltatott lehet, otromba, ijesztő. Túlöltöztetve átfordul hazugságba. Számomra általában az a legnagyobb kihívás, hogy összebékítsem ezt a kettőt, ahogy az elvált szülők gyereke próbálja összebékíteni a szüleit. A gyerekeim is csinálják: a kezembe erőszakolják a férjem kezét, amikor mind együtt vagyunk. Azt akarják, hogy a történet újra igaz legyen, vagy hogy az igazság ne legyen igaz. Nekem semmi kifogásom ellene, hogy fogjam a férjem kezét, de a férjem nem szereti. Hibás forma – márpedig a történetekben fontos a forma. Minden, ami közös életünkben formátlan volt, már hozzám tartozik. Úgyhogy engem nem zavar, szívesen fogom a férjem kezét.

A rükvercben haladó idő végül megállt. De még így is nagy utat tettünk meg visszafelé. Az alatt a néhány hét alatt lebontottunk mindent, ami válásunk pillanatához vezetett; lebontottuk magát a történelmet. Nem maradt semmi, amit még szétszedhettünk volna, leszámítva a gyerekeket, az ő szétszedésükhöz azonban a tudomány közbenjárására lett volna szükség. Ám addigra már a tudomány előtti időkben jártunk: valahol a hetedik századi Britanniában, a nemzetek hajnala előtt. Anglia földje akkoriban szétdarabolt vidék volt: emlékszem, az iskolában a kora középkori heptarchia térképét nézegetve megrökönyödés fogott el szétdaraboltsága – a központi hatalom hiánya, a király, a főváros és az intézmények hiánya – láttán. Mindezek helyett csak területek voltak, amelyeknek neve ‒ Mercia, Wessex – valahogy nőiesen csengett; és amelyeknek perpatvarai, fáradságos kis kudarcai és diadalai mintha nélkülözték volna azt a hajtó- és egyesítőerőt, amelyet, ha lett volna érkezésem belegondolni, férfiasként azonosítottam volna.

A történelem-tanárnőnk, Mrs. Lewis pompás, nagydarab nő volt, az a fajta elefánt-balerina, akiben a tömeg és a nőiség princípiumai eszkalációval fenyegető háborút vívnak. A kora középkor volt a szakterülete: Oxfordban végzett, és most itt volt közöttünk, ebben a középszerű katolikus lányiskolában, egy sor bézs kosztümbe és hozzájuk illő magassarkúkba zárva, amelyekből, úgy tűnt, hatalmas, rózsaszínű valója egy napon váratlanul előbukkanhat, mint egy szobor a porvédő leplei alól. A nevéből azt is tudtuk, hogy férjezett. De hogy ezek a különböző vonásai hogyan kapcsolódnak egymáshoz, arról fogalmunk sem volt. Mrs. Lewist különösen foglalkoztatta Offa merciai király, akinek az egyesített Angliáról alkotott víziójában először mutatható ki a férfias ambíció, és akinek masszív földműve, az Offa gátja mind a mai napig arra emlékeztet, hogy az elkülönülés az egyesülés egyik vonatkozása, hiszen úgy is meghatározhatjuk, mik vagyunk, ha meghatározzuk, mik nem vagyunk. És valóban: a történészek azóta sem jutottak egyetértésre abban a kérdésben, hogy a gát vajon azért épült-e, hogy elijessze a walesieket, vagy pedig azért, hogy kijelölje a határt. Mrs. Lewis ambivalensen viszonyult Offa hatalmi törekvéseihez: persze ez az út vezetett a civilizációhoz, ám cserébe odalett a sokszínűség, az a csendes virágzás, amely csak ott maradhat fenn, ahol nem építkeznek, nem kergetnek célokat. Mrs. Lewis inkább a korai angolszász időszakot szerette, ahol a hatalom eszméje még nem bontakozott ki újra; hiszen a kora középkor maga is az „új valóság” egyik változata volt, a legnagyobb tányér, a Római Birodalom törött cserepeinek összessége. E megalomán, világhódító egységet felváltó időszakra néhányan sötét középkorként hivatkoznak, ám Mrs. Lewis soha nem nevezte annak. Szerette – szerette lakatlan pusztaságait, a teremtőerőt csendesen dajkáló kolostorait, szerette misztikusait és látnokait, korai vallásos szerzőit, szerette a nőket, akik tekintélyre tettek szert azokban a formátlan, kezdetleges századokban, szerette, hogy az igazság és a hit kérdései a közember szintjén, személyes szinten dőltek el a nagy hivatalnok, a civilizáció távollétében.

Ám éppen az a lényeg, hogy ez a sötétség – vagy nevezzük akárhogy –, ez a sötétség és rendezetlenség nem puszta tagadás, nem puszta távollét volt. Egyszerre volt utójáték és előjáték. Civilizáció, rend, cél, hit: ezek nem napsütötte csúcsok, ahová kitartó kapaszkodással juthatunk el. Hanem felépülnek és leomlanak, felépülnek és újra leomlanak, vagy lerombolják őket. A sötétségnek, a rendezetlenségnek, amely követi őket, saját léte van, saját azonossága; a civilizáció jegyese, ahogyan a ténykedésnek is jegyese az álom. A darabkák élete magában rejti az egység lehetőségét, ahogy az egység is tartalmazza a szétdarabolódásét. És Mrs. Lewis úgy vélte, jobb szétdarabolt, rendezetlen életet élni, érezve a teremtőerő sötét kavargását, mint civilizált egységben, rombolásvágytól gyötörten múlatni az időt.

*

Reggel iskolába viszem a lányokat, délután pedig értük megyek. Rendet rakok a szobájukban, mosok, főzök. Az estéket általában magunkban töltjük; házi feladatot írunk, megvacsorázunk, ágyba dugom őket. Pár naponta átmennek az apjukhoz, ilyenkor üres a ház. Ezeket a köztes állapotokat eleinte nehezen viseltem. Most egyfajta semlegesség jellemzi őket, valami szilárdság, ami egyszersmind üres, és az üressége ellenére némiképp vádló. Mintha ezek a magányos órák, amelyek során hosszú évek óta először senki nem vár, nem követel tőlem semmit, mintha ezek lennének a hadizsákmányom, a harci jutalmam. Végigélem őket, egyiket a másik után. Lenyelem őket, mint a kórházi kosztot. Így maradhatok csak életben.

És még te hívod magad feministának, mondogatta a férjem viszolyogva a válásunk utáni keserves hetekben. Úgy hitte, a házasságunkban ő játszotta a nő szerepét, és mintha azt várta volna tőlem, hogy megvédjem őt magammal, az elnyomó férfival szemben. Nőiesnek érezte, hogy bevásárol és főz, hogy elmegy az iskolába a gyerekekért. Holott amikor én végeztem ezeket a feladatokat, gyakran leginkább nem nélkülinek éreztem magam. A saját anyámat sem láttam szépnek, miközben anyai kötelességeit végezte: épp ellenkezőleg, úgy tűnt, ezek inkább fenyegetik, mint kiteljesítik a nőiességét. Akkoriban egy kis faluban éltünk Suffolk sík vidékén; anyám rengeteg időt töltött a telefonnál. A hangja, ahogy beszélt, mintha magában beszélne, megbabonázott. A mondatai betanultnak hangzottak, a nevetése pedig kissé mesterkéltnek. Azt gyanítottam, hogy külön hangot használ, mint egy színésznő. Ki volt ez a nő a telefonnál? Anyámat csak belülről ismertem; osztoztam a nézőpontjában, mintha az unalmában, örömében vagy bosszúságában laknék. Az ő személyisége volt a világ, amelyben éltem, anélkül hogy kiláttam volna belőle. Honnan tudhattam volna, milyen valójában az anyám? Hogyan láthattam volna őt? Mert a figyelme olyan volt, mint valami belső szem pillantása, amely soha nem nézett rám egyenesen; amely nem tőlem, hanem a magamról alkotott benső tudásomból merítette a tudását.

Csak akkor tudtam gyerekként tárgyilagosan szemlélni őt, amikor más emberek között volt. Amikor például átjött hozzánk ebédre egy-egy barátnője, és egyszer csak ott volt előttem anyám arca. Olyankor hirtelen megláttam, össze tudtam hasonlítani azzal a másik nővel, és meg tudtam mondani, hogy jobb vagy rosszabb-e nála, hogy szeretik-e, irigykednek rá vagy provokálják, felismertem sajátos szokásait és a kisugárzását, amely különbözött a másik nőétől. Ilyenkor a személye, amelynek falai között jobbára időztem, bezárult előttem, sötét lett, mint egy elhagyott ház. Ha bekopogtam az ajtaján, ingerülten – olykor nyersen – elküldtek. A teste, amely rendszerint oly nagy teret töltött be, olyan hanyagul mindenütt jelen volt, mintha összecsomagolták és félretették volna. És ő maga is kívül rekedt, egy időre megszabadulva attól a feladattól, hogy önmaga legyen. Ehelyett szerepelt; tiszta történetté vált, amelyet jól vagy rosszul adtak elő.

A barátnői általában szintén anyák voltak; nők, akiknek ismertem a földrajzát, akiknek sminkből és társalgásból szőtt álarcát úgy vette körül a titok, mint várost a tágas vidék. Nem lehetett behatolni arra a vidékre, de tudni lehetett, hogy létezik. Volt azonban egy barátnője, Sally, aki különbözött a többiektől. Akkor még nem értettem, miért, de ma már igen: Sallynek nem voltak gyerekei. Nagydarab nő volt, sziporkázó szellem, noha az arca szomorú. Az ember szabadon barangolhatott szája és szeme szomorúságában; mindenki előtt nyitva állt. Egyszer, amikor meglátogatott minket, anyám épp csokoládétortát sütött; meg akarta osztani Sallyvel a receptjét. Sally azt mondta: „Ha megsütném ezt a tortát, egy ültő helyemben megenném az egészet.” Akkoriban el sem tudtam képzelni olyan nőt, aki egy egész tortát megenne. Hatalmas teljesítménynek tűnt a szememben, mint a súlyemelés. De éreztem, hogy anyámnak nem tetszik ez a megjegyzés. Sally valami homályos értelemben kikotyogta a titkot. Akarva-akaratlan rést ütött a női lét magas védfalán, és ritka bepillantást engedett nekem a túloldalra.