Riley E. Raines:

Trizanton Pilótái

IV.

Delilah, a szendergő

© Bódis Éva, 2022

Korrektúra:

Hódosi Fruzsina

Borító:

Szebegyinszki Szilvia

… és a Pixabay szabadon felhasználható képei.

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítás, a bővített és rövidített kiadás jogát is. A műnek részletei sem közölhetőek, sem elektronikusan sem másmilyen formában a kiadó írásos engedélye nélkül.

ISBN 978-615-82025-3-4

Cím: 1133 Budapest

E-mail: bodiseva86@gmail.com

Online: https://rainesbooks.hu

TPD-01

Ethan csak a saját zihálását hallotta. A vaksötét fojtogatóan borult rá, még a levegő is nehezebbé vált percről percre. Így, hogy nemcsak a vezérlőrendszer, de a létfenntartáshoz szükséges eszközök sem működtek, nem maradhatott a végtelenségig a három méter átmérőjű gömbben.

Mégis azt kívánta, bár soha ne nyílna ki az az ajtó.

Nem tudta megítélni, hogy milyen helyzetben lehet most a Humanoid. Amíg utazott, a két sáska gravitonmeghajtója ide-oda dobálta, néha a falhoz ragasztotta, de olyan erővel, hogy ebben a megviselt állapotban még felülni sem lett volna képes. A mozgásnak az volt az egyetlen előnye, hogy több helyen kitéphette a vezetékeket a falból. Letörhette a sisakot a helyéről, és szilánkokra zúzhatta. Betörhette az egyik a panelt, amely a fülkén belül képes volt felébreszteni a rendszert.

Mindenképpen meg akarta akadályozni, hogy ez a technika shinariai kézre kerüljön, mégsem dédelgetett ábrándokat arról, hogy valóban hasznos lett volna, amit tett. A vezérlőrendszer adatait már ellopták. A gép szerkezetében nem tehetett már nagyobb kárt, mint amennyit Shinaria tett.

Meg kellett volna semmisítenie a Humanoidot. Fel kellett volna robbantania a gravitonmeghajtót, és vele együtt elpusztulni. Megtette volna.

Csakhogy Tira, a Humanoid vezérléséért felelős professzornő már akkor fejbe kólintotta a mérnököket, amikor az előző széria sorozatos katasztrófái után ismét előálltak az önmegsemmisítés ötletével, és ennek köszönhetően Chloe nem volt képes elpusztítani önmagát. Bizonyos tekintetben több életösztön maradt benne, mint a pilótájában.

Ethan úgy sejtette, hogy végre leszálltak. Nem billegett tovább, nem lökdösték ide-oda a meghajtók.

A sisak szilánkjai mellette hevertek, a keze vérzett, ahogy felsértette velük. Nyálkás, fémszagú foltok gyűltek meg a fal egyenetlenségeiben.

Sajgott mindene. Nem tudta volna megmondani, hogy mely sérülései valódiak, és melyeket okozta a rendszer visszacsatolása. Erősen gyanította, hogy megvan mindkét lába, és a bal karja sem tört el, de képtelen volt meggyőzni magát erről. Úgy emlékezett, mintha előzőleg apró bombák fémvirágokat nyitottak volna a bőrén.

Ha minden egyes sérülést valóban ő élt volna át, akkor már biztosan elvérzett volna. Nem lehetett minden valóság. Vagy éppen azért kóvályog a feje, és érzi magát ennyire gyengének, mert már az utolsó kesernyés légvételek töltik meg a tüdejét?

Lehet, hogy csak a vezérlés ment túl sokáig. Tira nem érte el, úgyhogy nem tudta időben figyelmeztetni, hogy forduljon vissza. Nem mintha megtehette volna, az adott helyzetben nem volt kiút. Ha Dionnal együtt még azelőtt menekülőre fogták volna, hogy a hálóval felszerelt gépek megérkeznek, akkor talán megszökhettek volna. Csakhogy akkor még eszükbe sem jutott a menekülés.

Egy ragyogó fénycsík törte fel a vaksötétet, de olyan élesen, hogy Ethan önkéntelenül is becsukta a szemét. Az ajtó kitárult. Porral, fémforgáccsal terhes, de legalább oxigénnel vegyített levegő árasztotta el a fülkét. Mélyen leszívta a tüdejébe. A szagok a Ricofeld hangárát juttatták eszébe, és egy pillanatra azt várta, hogy Dion bosszantó vigyorral az arcán kihajol az emelőkosárból, és egy jól célzott megjegyzéssel a földbe döngöli egyébként is gyengélkedő önbizalmát.

Csakhogy az ajtóvá nőtt reflektorfényben nem egy olajos emelőkosár, hanem egy sokkal tisztább szerkezet ereszkedett fölé, és az arc sem a mitugrászhoz tartozott.

Mégsem volt idegen.

Ethan egyetlenegyszer látta, de most is könnyedén felismerte. A zöld szemek ékkövekként szikráztak a szeplős arcon, melyet hosszú, vörös haj vont keretbe, és a háta mögül felsejlő elektromos ragyogás rajzolt köré glóriát. A lány szája csodálkozón nyílt el kecses orra alatt. Ugyanúgy, mint a Merratin-sziget gokartpályáján, amikor a verseny végén levette a sisakot, hogy bemutatkozzon annak a fiúnak, aki nem – vagy csak alig – maradt le mögötte.

Ethannek sokkal jobban esett volna úgy gondolni rá, mint az egyetlen lányra, aki méltó ellenfele lehet egy versenyen, nem pedig egy olyan ellenségre, aki fogságba ejtette Trizanton legfejlettebb Humanoidját.

Niké Saab. Shinaria egyik legjobb pilótája.

Ketten álltak körülötte – Ethan eddig tudomást sem vett róluk. Két feszes egyenruhás, marcona férfi, célra tartott gépfegyverekkel. Ahogy a szeme körbefutott rajtuk, végre Nikének is eszébe jutott előreszegezni a pisztolyát.

Holott Ethan jelenleg egyáltalán nem jelentett rá fenyegetést. Még egy árva marokpisztoly sem volt nála, és a vezérlőrendszer, valamint a visszacsatolás olyannyira kikészítette, hogy moccanni sem tudott.

A fegyvercsövekkel szembenézve a fiú rövid, keserű nevetést hallatott.

– Igazán megtisztelő a feltételezés.

Niké szemöldöke felszaladt a homloka közepére, de nem eresztette le a fegyvert. Valószínűleg nem volt humoránál.

– Felállni! – utasította a fiút.

Ethan felsóhajtott, és lassan nemet intett a fejével. Ez volt a legtöbb, amire még képesnek érezte magát. Minden tagja sajgott, és fásultság öntötte el. Ettől az apró mozdulattól is elfogta a szédülés. Az előtte lebegő alakok összemosódtak, mintha Niké vonásait elmaszatolták volna.

Már nem is akarta igazán összeszedni magát.

Úgy gondolta, az lenne a legjobb, ha itt helyben agyonlőnék. Csakhogy ahhoz legalább támadólag kellett volna fellépnie, legalább úgy tenni, mintha még mindig veszélyes lenne. Felemelte véráztatta kezét.

Nem vették be.

– Orvosi segítségre van szüksége! – kiabált ki Niké.

Ethan keze visszahanyatlott a teste mellé. A fiú úgy érezte, mintha súlytalanságban lebegne, és végül magával húzta az áldott sötétség.

Niké előzőleg abban reménykedett, hogy a pilóta épségben fog kiszállni a gépből. Egyáltalán nem gondolt bele abba, hogy az utazás során megsérülhet, netán elájul, és bosszantotta a tudat, hogy a fiú korántsem volt kihallgatható állapotban. Pedig beszélni akart vele, lehetőleg még azelőtt, hogy az erre szakosodott embereik kezelésbe veszik.

Lemondóan sóhajtott, és az oldalára tűzte a fegyverét.

– Kaparják össze! – utasította a lány a mellette álló őröket. A férfiak sietve teljesítették a parancsot. Kötelek segítségével leereszkedtek a pilótafülke belsejébe.

Nem csak Ethan Harland sérült meg, de a lány azt is meg tudta állapítani, hogy maga a pilótafülke sem maradt épségben. Az általa megszokott irányítóberendezésekhez képest hihetetlenül kevés alkatrész volt benne, de azok is összetörtek, valószínűleg a pilóta hathatós közreműködésének köszönhetően. Tucatnyi kötélvastagságú vezeték tekergőzött a falon, mintha kitépték volna őket a helyükről.

Niké ezt a problémát meghagyta a műszaki személyzetnek. Ő maga inkább átszállt egy másik mozgóhídra, és azzal ereszkedett vissza a hangár talajára.

Egy pillantással felmérte a helyzetet. A hajóról induló három gép közül csak kettő tért vissza. Khalil egysége, Góliát odaveszett a csatában, épp annak a pilótának köszönhetően, akinek az ájult testét most emelték ki a fülkéből. A hangárban műszakisok raja dolgozott, hiszen Sámson és Benjámin – az ő és Najib gépe – is elszenvedett néhány apróbb sérülést.

– Orvosi segítség, mi? – kérdezte Najib, a sisakját hanyagul maga mellett lógatva.

Niké megvonta a vállát.

– Most úgysem tudunk vele mit kezdeni. Elájult.

Najib a fejét csóválva nézett a tehetetlen alakra, akit most emeltek a gép fölé. Közben rég bejáratott mozdulattal a zsebéhez nyúlt, elővett egy csomag rágót, és Niké felé kínálta.

– Nem kérek – ellenkezett a lány, még azelőtt, hogy a kérdés elhangzott volna. Najib megrántotta a vállát, és a szájába dobott egy rágót, mintha ez lenne a világ legtermészetesebb dolga.

– Igazán felhagyhatnál vele. Ocsmány szokás – morgolódott a lány. Tudta, hogy nem húzhatja sokáig az időt, pillanatokon belül jelentést kell tennie, de nem vitte rá a lélek, hogy elinduljon.

– Régen szivaroztam. Az jobban megfelelne a kisasszony ízlésének? – bohóckodott Najib.

– Lehet, hogy azt nem utasítanám vissza – morogta Niké.

– Mi a csoda? – nyílt tágra a férfi szeme. – Kiskegyed túl fiatal még az ilyesmihez!

– Nem mindegy? Meghalni elég idős vagyok – jegyezte meg halkan a lány.

Najib megköszörülte a torkát, de nem felelt.

Nikének már máshol jártak a gondolatai. Végre elfogták Trizanton csúcstechnológiával felszerelt gépét, de mire hazaértek vele, annak nem sok használható alkatrésze maradt. Ráadásul az akció rengeteg áldozatot követelt. A Vadászokból álló egységből csak hírmondó maradt, a Humanoidokat pedig kettejükön kívül mind megsemmisítették. Előre lehetett tudni, hogy a csata nem az ő javukra fog eldőlni, de a lány egyszer sem mert belegondolni, hogy le fogják nullázni a Torshan grófság seregét. Megint.

Minden, amit megnyertek, ebben a hangárban volt. Egy tönkrement robot és egy ájult pilóta, akit ki tudja, hogy ki tudnak-e hallgatni egyáltalán.

Niké csak intett elköszönésképpen, és otthagyta Najibot. Át kellett öltöznie és jelentést tennie az apjánál, méghozzá minél hamarabb. Ő volt a parancsnok, ő felelt az embereiért, és neki kellett tartania a hátát a beszámoló alkalmával is.

Ahogy kiért az összetört robot mellől, egy háromtagú orvosgárdát pillantott meg, amint Harlandot éppen hordágyra fektették. Alig négy méterre voltak tőle. Niké tisztán látta a fiú testhezálló, kék színű egyenruháját, amelyet több helyen vérfoltos szakadások tettek tönkre, és ki tudta venni az arcát is. Harland két szemöldöke között fiatal kora ellenére máris megjelent egy rosszalló barázda. Szőke haja csapzottan simult a fejére, néhány tincsét vér festette vörösre. Hegyes orra, vastag ajka, de még a szeme vonala és arcának formája is Shinaria déli népének vonásait tükrözték. Ha lehetett még hinni a genetikának, akkor a Sadik grófságból származott, arról a területről, amelynek a birodalomból való kilépését soha nem bocsátotta meg Shinaria császára, és amelynek Trizantonhoz való csatlakozásával egy időben kezdődött el az immár több mint két éve tartó háború.

De Ethan Harland vonásai nem egyszerűen tükrözték a Sadik grófság embereinek külső jegyeit. Túlságosan is hasonlított magára a…

Niké gondolatait egy, a díszőrség egyenruháját viselő, fiatal férfi szakította félbe, ahogy odarohant hozzá, és lefékezett előtte egy méterrel. Mélyen meghajolt a lány előtt.

– Igen? – kérdezte Niké, de a szemével követte, ahogy Harland hordágyát a teherlift felé tolják.

– Saab őrnagy! A gróf úr várja önt, kérem, igyekezzen! – sürgette a férfi.

– Mondja meg neki, hogy tíz perc múlva ott leszek – biccentett neki a lány, és sietősre fogva lépteit ő is a liftek felé vette az irányt. Egy kicsit reménykedett benne, hogy még vethet egy pillantást Harland arcára, hogy megbizonyosodjon a gyanújáról, de a lift ajtaja túl hamar csukódott rá az orvosokra.

Csak átöltözni volt ideje, így is túl sokat váratta az apját. Magára kapta a díszegyenruhát, újrafésülte és ismét hátrakötötte a haját, majd hosszú léptekkel ment a hajó trónterméhez.

Mire beengedték, Kadir Torshan gróf ujjai már türelmetlenül doboltak a díszesen faragott asztalon. Niké megállt a kijelölt, háromméteres távolságban, kihúzta magát, és katonaként tisztelgett előtte. Az őrséget leszámítva csak ketten voltak – az a fiú, aki az üzenetet vitte, már bizonyára visszaállt a helyére.

A gróf a lányra emelte a tekintetét, és az arcán türelmetlen várakozás jelent meg.

– Hallgatlak – mondta.

Niké összeszedte a gondolatait. Felidézte magában a történteket, azt, hogy sikerült elterelniük a két Humanoidtól a trizantoni Denevéreket, és csapdába csalniuk a két áhított gépet, de még így is csak az egyiket hozhatták magukkal. A lány szerette volna, ha nem kell beszámolnia róla, hogy a másik gépet jóformán teljesen épségben hagyták meg Trizantonnak, de tudta, hogy ebben a teremben Kadir Torshan nem tűr semmiféle ferdítést.

A lány vett egy mély levegőt, és beszélni kezdett.

Mire Dion kimondta, hogy „over”, Hecate már csak fél százalékos töltöttségen állt. A fiú normális esetben aggódott volna, hogy a gép egyáltalán kibírja-e addig, amíg elfekteti a hangárban, de a jelenlegi nem számított normális esetnek.

Minden apró energiaszikrát ki akart használni abban a reményben, hogy megtalálja Ethant. Ha a Tűfok-szigetek egyik rejtekében a bujkáló hajó nyomára akad, talán sikerülhetett volna kiszabadítania a fogságból, de így, hogy a sáskákat elvesztette szem elől, már nem maradt sok esélye. A szigetcsoport sziklái között bárhol megbújhatott az anyahajó.

Annak köszönhetően, hogy Shinaria leárnyékolta a kommunikációt, a visszavonulási parancsot sem hallotta, és annak ellenére, hogy biztosra vette, hogy Bill mindenáron szeretné már a Ricofeld fedélzetén tudni, csak akkor fordult vissza, amikor az energiaszint kritikusan alacsonyra süllyedt.

Landolás után, fekvő helyzetben nem tudott segítség nélkül kiszállni a gépből. Az agya hűvösen regisztrálta a problémát, amíg a vaksötétben a három méter magasan lévő kilincset próbálta beazonosítani, és megállapította, hogy nem ártana legalább egy kötélhágcsót, vagy valami hasonlót beszerelni az efféle esetekre.

De ez most mellékes volt.

Megpróbált felállni, de a bal karja könyöktől érzéketlen volt, és még mindig úgy sajgott, mintha tényleg leszakadt volna, ráadásul ahogy megmozdult, szédülés fogta el. Egy pillanatra arra gondolt, hogy a fülke talán magától bekapcsolt, és visszatért a súlytalanság, de csak a túlterhelt idegrendszere játszott vele. Vett egy mély levegőt, és a jobbjára támaszkodva felült.

Az adóvevőben csak halk, távoli zihálást hallott. Tiráét. Biztos volt benne, hogy a nő kiborult, de nem tudta, mit mondhatna, mivel biztathatná. Ethan életben volt, de…

Inkább levette a füléről a készüléket, és a pilótaruha övén lévő apró zsebbe helyezte. Beszélnie kellett Tirával, de nem az adóvevőn keresztül.

Az ajtó lassan kinyílt, a hangár emelőszerkezete belenyikordult a műveletbe. Dion pislogott az éles fénytől, és csak késve ismerte fel Joannát, ahogy a lány kihajolt a kosárból. A kép még homályos volt előtte, az alakok furcsa táncot jártak.

– Fel tudsz állni? – kérdezte a lány fojtott hangon.

Dion felsóhajtott.

– Igen – jelentette ki. Úgy saccolta, hogy meg tud kapaszkodni az emelőkosár szélében. Joanna még egy pár centivel lejjebb ereszkedett, és amint Dion megpróbált felegyenesedni, és fogódzót keresni, elkapta a kezét, és besegítette a kosárba.

– Az orvosok már itt vannak – mondta csendesen a lány. Mintha nem merte volna megkérdezni, hogy mi történt a másik géppel. Talán tisztában volt vele, talán már tájékoztatták őket.

Dion megrázta a fejét, de újfent beleszédült a mozdulatba.

– Nincs szükségem rájuk.

– Ne viccelj, alig állsz a lábadon! – csattant fel Joanna.

– Jól vagyok – állította a fiú.

– Persze. Örülök, ha nem ájulsz el a hordágyig! – morogta a lány, de azért segített neki megtámaszkodni.

– Semmi bajom! – dörrent rá Dion.

Nem volt ideje pihenni. A feje percről percre egyre tisztább lett, lassan összeszedte magát. Az alakok megállapodtak a helyükön. Már csak egy halvány lüktetés maradt a halántékán, de az egyensúlyérzéke visszatért. Nem tudta pontosan, hogy mennyi időt töltött a pilótafülkében, de biztosan többet a megengedettnél. Csakhogy azonnal hozzá kellett látnia Hecate javításához és feltöltéséhez. Vissza kellett mennie, hogy újra átfésülje a szigeteket.

– Dion… – mondta halkan a lány, és a tiltakozás ellenére a hordágy mellett tette le az emelőkosarat. Közvetlenül a Hecate sérült karjából kilógó vezetékek mellett.

Dion kilépett a kosárból anélkül, hogy egy pillantást is vetett volna a robotra. Az egyik orvos megpróbált a segítségére sietni, de a fiú ellökte a kezét.

– Jól vagyok – ismételte egyre hangosabban.

Talán tényleg nem nézett ki annyira rosszul, mint ahogy érezte magát. Talán csak az elszántsága tette, de az orvos visszakozott. Pedig emlékei szerint ilyenre nem sok példa volt.

Dion kihúzta magát, és minden erejével arra koncentrált, hogy egyenesen járjon. Legjobb érzése szerint sikerült is. A feje lüktetett, a gravitáció játszott vele. Mintha a Ricofeld akkora viharba került volna, hogy a hullámok már ezt a hajóóriást is kedvükre meg-megdobták volna, holott az eltelt hónapok alatt, amelyeket a hajón töltött, sosem tapasztalt ilyesmit. És jelenleg a tengert alig fodrozta a szél. A rosszullét visszatért, és Dionnak meg kellett kapaszkodnia. A legközelebb eső dolog Joanna karja volt.

– Legalább engedd, hogy elkísérjelek! – kérte halkan a lány.

Dion nyelt egyet, és végül bólintott.

Az orvosok valószínűleg összebeszéltek mögötte, mert a sarkában voltak, a hordággyal felszerelkezve. Dionnak nem volt ideje betegeskedni, úgyhogy nem foglalkozott velük.

A lift közelébe érve megpillantotta Oscart. A férfi arcáról tisztán leolvasható volt, hogy már hallott a történtekről. Dion sosem látta még dohányozni – a Ricofelden senki nem nézte jó szemmel az ilyesmit –, de úgy tűnt, hogy ezúttal Oscart nem érdeklik a hallgatólagos szabályok. Már a füstszűrőig égett csikket tartotta az ujjai között, de nem úgy tűnt, mintha a spangli megnyugtatta volna.

– Késtél – mordult a fiúra.

– Kezdjetek hozzá a javításhoz! – válaszolt Dion, meg sem hallva a kritikát, és gondolatban átugrotta a dohányzás problémáját is. Egyébként sem volt beleszólása.

– Csak a karja sérült? – kérdezte gyakorlatiasan Oscar.

Dion bólintott. A tökéletesen működő pajzsnak köszönhetően a páncél többi részében nem esett kár.

– A fegyvereket leszámítva csak az. Szükségem lesz egy új gépfegyverre és a rakétavető kilövőjére.

– Akkor adj két-három órát, de sietünk vele – ígérte a férfi.

– Riasztom a srácokat – ajánlotta Joel, és amint a műszakvezető rábólintott, már indult is a hangárkapu felé.

Dion remélte, hogy két-három órán belül tényleg sikerül bevetésre kész állapotba hozni Hecatét. Reálisan nem is remélhetett rövidebb határidőt – hiszen az alkatrészeket is át kellett hordani, összerakni, és lehet, hogy a lézer nem sérült meg, de a gép ujjai nem voltak igazán egyszerűek.

Arra hamar rájött, hogy határozottan nem volt jó ötlet liftbe szállni ebben az állapotban. Amint a felvonó meglódult vele, berogytak a lábai, és kénytelen volt a falnak dőlni. Mély levegőket vett, és minden erejével azon volt, hogy öntudatánál maradjon. Csak a jobb kezével kapaszkodhatott.

– Biztos nem fekszel le? – kérdezte Joanna, a hordágyra utalva. A dokik ugyanebbe a liftbe szálltak, ketten morcosan méregették Diont, mintha azt próbálnák eldönteni, hogy melyik lesz az alkalmas pillanat, hogy a hordágyhoz kötözzék.

– Biztos – bólintott határozottan Dion. Úgy sejtette, hogyha most megadja magát, és vízszintes helyzetbe kerül, nem is engedik egyhamar felkelni.

Végül nem emlékezett rá, hogy hogyan jutott el Tira dolgozószobájáig. Nem volt kétsége afelől, hogy a nő még mindig itt van, de a kopogásra nem érkezett válasz. Joanna ott szobrozott mellette, és most aprót bólintott.

Dion benyitott a szobába. Tira még mindig a monitorra meredt, de Dion valószínűtlennek tartotta, hogy túl sokat látna belőle. Kivörösödött szemében könnyek csillogtak. Lilára festett, vagány tüsifrizurája most egyáltalán nem illett lesújtott arcához.

Lassan az ajtó felé fordult, és amint meglátta Diont, felpattant a székéről. Egy mozdulattal megtörölte a szemét, majd a fiú nyakába borult.

Dion felsóhajtott, és jobbjával átölelte a nőt, miközben vetett egy bocsánatkérő pillantást Joannára. A lány most nem tette szóvá Tira kinézetét – holott máskor előszeretettel köszörülte rajta a nyelvét –, és a szemébe együttérző mosoly költözött.

– Visszamegyek a hangárba – mondta csendesen.

Dion csak magában nyugtázta a szavait.

Tira szeméből még mindig peregtek a könnyek. Dion sután megveregette a vállát.

– Visszahozom – ígérte halkan.

Tira felcsuklott, és egy kicsit összeszedte magát. Lassan megcsóválta a fejét.

– Bárcsak… bárcsak hihetnék benne – sóhajtott fel, és végre kiengedte Diont az ölelésből. Ahogy ellépett mellőle, a fiú újra megszédült, fogódzót keresve a falra támasztotta a kezét. – De te sem vagy jól. Ó, az ég szerelmére… azt hittem, hogy te sem fogsz visszatérni. Van fogalmad róla, hogy meddig voltál a pilótafülkében?

– Nem azt figyeltem – vallotta be Dion.

– Majdnem negyven percig – adta meg a választ Tira. – Nagyon leestek az értékeid, kész csoda, hogy egyáltalán eljutottál idáig…

Dion ezzel mélységesen egyetértett. Tira a faliszekrénynek álcázott, lenyitható ágyhoz vezette, és miután egy mozdulattal ággyá varázsolta, ellentmondást nem tűrően leültette rá. A szeme még mindig szomorú volt, de most már összeszedte magát, és visszatért az anyai szigor a tekintetébe.

– Tudod mozgatni a bal kezed?

A fiú megpróbálkozott vele. A karja tökéletesen érzéketlen volt, csak a könyöke sajgott még mindig. Az ujjai egyszerűen nem mozdultak.

– Le… lebénult? – kérdezte döbbenten.

– Csak ideiglenesen – sóhajtott fel Tira. – Féltem, hogy ez lesz belőle, túl sokáig voltál a gépben. A szimulátor egy nap alatt rendbe fogja hozni. Egyébként is kikészültél, úgyhogy rád fér a pihenés.

– Egy nap? Nem… azonnal indulnom kell, amint…

– Dion – mondta halkan és nagyon komolyan Tira. – Ebben az állapotban nem szállhatsz fel. És még az sem biztos, hogy felszállhatsz-e egyáltalán.

A fiú nyelt egyet. Tudta, hogy Hecatét nem indíthatja be kedvére. Minimum Bill engedélye kelleni fog a szabadítóakcióhoz, és a segítsége is jól jött volna. De fogalma sem volt róla, hogy Bill hogyan vélekedik most.

Ahogy lefeküdt, az ágy ismét hullámozni kezdett. Egy pillanatig képtelen volt ellenkezni, és ez a pillanat épp elég volt ahhoz, hogy Tira a szimulátorral fogságba ejtse az érzékeit.

TPD-02

Ahogy a beszámolója végére ért, Niké mély levegőt vett, és az apjára sandított. Torshan gróf kifürkészhetetlen arccal méregette a lányát, úgyhogy Niké nem tudta, mit várjon tőle. Az akciót végrehajtották, elfogták az ellenséges Humanoidot, de nem számítottak rá, hogy a csata ennyi áldozatot fog követelni – és arra sem, hogy az áhított gép ennyire rossz állapotban kerül majd hozzájuk. A lány kevésbé hozzáértő szeme azonnal haszontalan roncsnak ítélte volna a szerkezetet, és ami azt illeti, a pilótáját is.

Úgy sejtette, hogy mostanra ellátták Harland sebeit, és lehet, hogy a fiú már magához tért. Ebben a csendes percben, amíg Kadir a gondolatait rendezte, Nikének eszébe ötlött, hogy első adandó alkalommal szívesen meglátogatná a fiút. Talán csak azért, hogy jobban megnézze magának. Talán azért, hogy beszéljen vele.

Kadir Torshan a következő pillanatban felemelkedett ültéből.

– A saját szememmel akarom látni az eredményt! – jelentette ki.

Niké nyelt egyet.

– A Humanoidra gondolsz?

Kadir kimérten bólintott. Niké már nyitotta a száját, hogy ellenkezzen, és nemcsak azért, mert jobb szerette volna a lehető legtovább eltitkolni, hogy milyen állapotban van a gép, de azért is, mert az apja nem véletlenül fogadta ülve a vendégeit. A mahagóniasztal többféle funkciót is ellátott: egyrészt végtelen eleganciát kívánt biztosítani a mögötte ülő grófnak, másrészt elrejtette a fiatalkorában szerzett sérülését. A csípője soha nem gyógyult meg teljesen, de Niké egyszer sem mert még rákérdezni, hogy hogyan tört el annak idején.