Kálnoki Kis Attila

Szőnyi Ferenc, The
Racemachine

Kedves Olvasó!

Ismerem az életrajzi regény főszereplőjét, az életét, a komplett sportpályafutását, gondolatait, mentalitását, humorát, sőt még a főztjét is. Ismerem a könyv szintén világbajnok íróját, eddigi sportolói és újságírói munkásságát. Kettejük személye számomra garancia arra, hogy ez a mű bizonyos szempontból kötelező olvasmány. Mindenkinek. Főleg most, a kétezer húszas évek elején. Amikor a világ úgy döntött, öngyilkosságot követ el azzal, hogy a születendő, a napjainkban nevelkedő generációt egyetlen nagy, egységes masszává formálja, a valaha fontosnak tartott értékeket lehalkítja, a talmi javakat helyezi a kirakatba, a tiszteletet, az elismerést is kattintásban, „like-ban” méri. A jelen azt sugallja, a sztársághoz nincs szükség teljesítményre. A celeb világ üzenetei nyomokban sem tartalmaznak az elvégzett munka, a tanulás vagy a testmozgás, a sport fontoságára utaló jeleket. Nincs miből erőt merítsünk, nincs kire felnézzünk. Lassan elfelejtjük milyen alapvető értékek jellemzik a férfit, a nőt, a hazafit. Elfogynak a hősök.

Márpedig hősökre óriási szükség lenne. Jobban, mint valaha.

Nagy bajban lenne a királylány, ha most rabolná el a sárkány, a törökkel sem ugrana le a várfokról senki, a jelenkor politikusai sem ajánlják fel a vagyonukat, utak, hidak építésére. De akkor ki az, akire fel lehet, fel kell nézni? Ki az, akit valóban érdemes követni? Klasszikust idézve: „Ki viszi át a fogában tartva, a szerelmet a túlsó partra”?

Ha valaki képes erre, akkor az nem más, mint „The Racemachine”. A versenygép. Szőnyi Ferenc, aki a komáromi kis faluból, Ácsról indulva meghódította a világot. Akinek az eddigi 57 esztendőnyi kalandos életútja, ha úgy tetszik kiemelkedése számos tanulságokkal szolgál. Üzenetet hordoz magában. Célt, feladatot, iránymutatást ad a jövőre nézve.

Lesz olyan olvasó, akinek e gördülékeny, eseménydús könyv szórakoztató emberi történet csupán. Másnak utazást jelent a kevésbé populáris, ezért kevéssé ismert „ultrasportok” csodálatos világába. Lesz olyan, akinek motivációt nyújt, erőt meríthet belőle a hétköznapi feladatai, céljai eléréséhez. És egészen biztosan lesz olyan sportoló is, aki Bibliakent, felkészülési útmutatóként tekint majd e 250 oldalra.

Utóbbi persze nem azt jelenti, hogy bárki, aki ezt a könyvet végig olvassa, bátran nekivághat annak a kalandos, de egyben piszok nehéz útnak, amin Szőnyi Feri végig ment, mert - remélem nem sértem meg ezzel - ilyen szinten feszegetni a teljesítőképesség határát nem ajánlott, nem hétköznapi ujjgyakorlat. E képesség ugyanis kevesek kiváltsága. Hiszen az az önismeret, az a munkabírás, akaraterő, fájdalomtűrő-képesség, keringési- és izomrendszer, és még sorolhatnám a tulajdonságokat, amivel a főhős rendelkezik, tették lehetővé, hogy olyan feladatokat oldjon meg, olyat tegyen, mint senki más, miközben kinézetre, alkatilag épp úgy nézz ki, mint bárki más.

Az ökölvívó Muhammad Ali, a maratonfutó Haile Gebrselassie vagy a legendás labdarúgó David Bechkam egy évtizeddel ezelőtt a híres háromcsíkos sportszergyártó cég megbízásából azt állította: „Impossible is nothing”, a lehetetlen nem létezik. Igaz, e szlogent semmiféle ténnyel nem támasztották alá. Nem is hittem el nekik. Ali, vagy Bechkham lehet, hogy meg sem közelítette a teljesítőképessége határát. Korábban „Gebrére” is fantasztikus, utolérhetetlen atlétaként tekintettünk, de mára vagy húszan futottak nála jobb időt a maratoni tavon.

Ellenben, ha Szőnyi Feri, ez a hétköznapi emberek sorából kiemelkedő komáromi építkezési vállalkozó azt állítja, mindenre képes, ha azt mondja, a „lehetetlen nem létezik”, na, úgy neki elhiszem! Mert, ha a könyvben leírt történeteknek csak a fele lenne igaz – márpedig az egész az -, akkor is egyértelmű, lehetségessé tette a lehetetlent.

A világ reménykedhet a túlélésben. Hiszen ezek szerint élnek még köztünk hősök, harcosok, zászlóvivők, egyben lámpások, példaképek, tanítók. Van kire felnézni, van kit követni.

Kívánom, hogy aki ezt a könyvet elolvassa, találja meg a neki szóló üzenetet benne, azt építse be az életébe, és bármi is történik vele, jusson eszébe: az ember mindenre képes!

Kovács „Koko” István

1. fejezet
Prológ
2002. április – A találkozás, amely berobbantja a szunnyadó képességet

Valami hülye álomra ébredtem. Olyanra, ami tova is száll azonnal, nyomot sem hagy. Csak a tudat marad benned, hogy igen, valami volt. Ezúttal egy nagy rohanás halvány emlékképe marad a helyén, de hogy hol, mi okból, ki elől futottam, fogalmam sincs.

Átfordultam a jobb oldalamra, kinyitottam a szemem. Mellettem Erzsi, a feleségem egyenletesen szuszogott az ágyban. Egy darabig bámultam az asszonyt. 38 évem felét jóban-rosszban velem töltötte. Visszafordultam, nyújtóztam egyet, majd halkan, hogy ne ébresszem fel, kimentem a fürdőbe. A kis szellőzőablakból az első igazán szép tavaszi Nap sugara ömlött be rám. Hunyorogtam kicsit, amíg a szemem megszokta a váratlan fényességet. Dolgom végeztével megmostam a kezem és közben belebámultam a tükörbe. Nem szeretem azt a fickót, aki visszanéz rám – állapítottam meg. Az arcát nem az ágy gyűrte ráncosra, temérdek gond látszik a szemében. Nem csoda, éppen szétcsúszni látszik az élete.

Már tizenéves koromban vállalkoztam. Apáméktól egyik karácsonyra kaptam három malacot. Az ácsi házunk kertjében tartottam, hizlaltam, gondoztam őket. Gépszerelő-lakatosnak tanultam, de vágóhídon kezdtem a felnőtt életet, majd közvetlenül, mielőtt bevonultam katonának, 19 évesen feleségül vettem Erzsit. Két év távolléttel kezdtük. A hadseregnél Tatán kocsiztam, ő meg otthon várt becsülettel, olykor láttuk egymást, de többnyire nem. Amikor leszereltem, gyorsan megfogant Esztella lányom. 1986-ban jött világra, két év múlva megérkezett Ágnes is. A kocsizásnak később is hasznát vettem, mert a leszerelés után a haverommal szinte azonnal vettünk egy teherautót. Fuvaroztunk, gumiztunk, mindig azt, ami éppen ment. A rendszerváltás újra az állatokat hozta el nekem. 5, 10, majd 30 ezer pulyka, csirke, liba. Egyre nagyobban gondolkodva, egyre több munkával, egyre több pénzt keresve, de egyre nagyobb kockázatot vállalva. Aztán anyám nyitott egy butikot Komáromban. Nem szokványos, hogy egy 45 éves falusi asszony vállalkozni kezd. De ment neki, kedvet kaptam én is hozzá. Nyitottunk még egyet, majd kettőt, végül három újat, mellette vettem üzlethelyiségeket, évekig üzemeltettem egy varrodát is. Utóbbival rengeteg pénzt kerestünk, de aztán a kínai gagyival már nem tudtunk versenyezni. Közben 1993-ban beleszerettem Szilvibe, aki azonnal elvált és elköltözött otthonról miattam. Évtizedek óta párhuzamos szála az életemnek. 2001-ben ő is szült nekem egy tüneményt, Kittit.

Vállalkozások, feleség, szerető, gyerekek, csoda hát, ha olyan faszi néz vissza a tükörben, aki birkózik önmagával? Fáj a lelke, mert egyik ujját sem szeretné levágni. Meg akarja tartani a családját, de Szilvit és az újonnan érkezett szeme fényét, Kittit is imádja, és bár anyagi gond nincs, mert évekig elképesztő pénzt keresett, nem ártana megtalálni az új napi elfoglaltságot, bevételi forrást is, amely fenntartja a színvonalat.

Felsóhajtottam. Nem néztem tovább magamat, inkább lehunytam a szemem és kifordultam a fürdőből. Miközben még mindenki aludt, felhúztam magamra a susogós Nike-omat. De nem a kínait. Szép, zöld, eredeti, klasszikus, egyenes szárú, amelyik az alján mégis gumiba szűkül, ettől válik buggyossá, és így inkább török bugyogóra hajaz. Fényes, susogós, de az enyém. Előkerestem, majd lábamra húztam a kissé kitaposott Adidas dorkómat is.

Gondoltam, sétálok egyet ebben a szép napsütésben, ám hirtelen ötlettől vezérelve inkább lekanyarodtam a pincébe. Két éve ott porosodik az a bringa, amit 36. születésnapomra kaptam a feleségemtől. Fekete Schwinn-Csepel típusú. Dög nehéz koca-tracking, széles, bordás terepkerekekkel, rengeteg küllővel, a hajtáson műanyag láncvédővel. Az extrát egyedül a marokváltó jelenti rajta és a sebességmérő, amit már én vettem hozzá. Igazából nem is értettem a szándékot, Erzsinek miért pont ez jutott eszébe ajándékként, mert közösen soha nem kerékpároztunk, inkább túráztunk a gyerekekkel. Az első teljesítményem, a Gerecse 50 is ehhez kötődik. 1994-ben, 28 évesen vitt el a húgom. Gondoltam, jó buli lesz, de amikor hazaértem 50 kilométer után és megpróbáltam kiszállni az autóból, na, az nem ment simán. De a kivagyiság már akkor bennem lakozott, egy hónap múlva elmentem a Kinizsi 100-asra, ez volt az első 23 órás, egybefüggő teljesítményem.

Biztos jót akart a drágám ezzel a bringával, mert rengeteget meséltem neki a gyerekkori élményekről, amikor csak úgy nekiindultam a nagyvilágnak két keréken. Az első utam a szomszédos faluig tartott, aztán egyre nagyobbakat kirándultunk a haverokkal. Most kapóra jön – villan be –, kitekerem magamból a gondot.

Letörölgettem, kitoltam a Napra. Bukósisakom ugyan nincs, de amíg tekerek egyet a környéken, csak nem lesz gond – gondoltam, miközben bekészítettem a vázon lévő tartóba egy literes vizet. A ház előtt felültem rá, és elindultam kifelé Komáromból az 1-es út melletti bringaúton. Nem sokkal később már lassíthattam is, mert Szőny végénél sorompó állta az utam. Miközben szép lassan araszoltam előre a kocsisor mellett, az autók előtt észrevettem egy biciklist. Gondoltam, mögé araszolok. A nálam valamivel idősebbnek tűnő, vékony faszi egy koskormányos, könnyűfém-vázas, háromküllős országútin ült lezseren, fél fenékkel, eközben bal lábával a földön támaszkodott. Fején bukósisak, szemét áramvonalas napszemüveg óvta. A hátán kis kerékpáros hátizsák, lábán klipszes cipő, testén piros testhezálló ruha feszült mindenféle felirattal. Úgy nézett ki, mint egy reklámújság, amit ki sem tudtam olvasni a sorompó ideje alatt. Hú, ez profi versenyző lehet – futott át az agyamon.

Amint felemelkedett a sorompó, a fickó máris kilőtt. Az első métereken állva hajtotta meg a bringát, majd leült és felvette az utazótempóját. Velem ellentétben nem a kerékpárúton, hanem a főúton ment. Elhagytam Almásfüzitőt, utána már elég szar a bringaút, gondoltam: ha neki lehet, nekem is. Kockáztattam, ráhajtottam az aszfaltra, és miközben az autók elhúztak mellettem, nyomtam neki én is rendesen. A 10-es úti elágazásnál is követtem az 1-es út vonalát Tata felé, közben fel-felnéztem, hol tart a csávó. Már előttem haladt vagy 4-500 méterrel. Földhözragadt ember lévén, miközben nyomtam, mint süket a csengőt, elkezdtem agyalni, mitől lehet nálam gyorsabb? A keréktől? Hát az enyém is nagy, 28-as, és jól fel van fújva. A váltó? Az sem lehet, nekem is van vagy 18. Akkor biztos rá kell hajolnom, mint ahogy ő teszi, előredőlve nekem is bírnom kell a tempóját! Ráhajoltam, tekertem izomból, és szép lassan érzékeltem, hogy már nem nő a távolság. A sebességmérőmre pillantottam, mennyivel megyek, de nem akartam hinni a szememnek: harminccal! Nyomtam neki tovább, bár mintha az oxigén egyre kevesebb lett volna, a belem már egyre inkább lógott kifelé.

Tata előtt van egy kis dombocska, aztán lejtő a városig. A jelenlegi körforgalom ekkor még csak tervasztalon virított talán, így jött az első lámpa. Őt megfogta, meg kellett állnia, én meg pont ütemben már zöldre érkeztem, így egészen megközelítettem. Átmentünk a házak között, elérkeztünk a tóparthoz. Végképp elkapott a versenyszellem, rátettem még egy lapáttal, utolértem, elmentem mellette, mint az állat. Hallom, érzem, hogy rágyorsít, jön utánam ő is. Sosem sportoltam, versenyeztem, maximum túráztam, amerre a szemem meg a szívem vitt, de azért csak elkapott a hév, meg akartam mutatni neki. Leszegett fejjel mentem, mint a marha. Közben rájöttem, hogy csak elrontottam, mert az eredeti terv szerint a hazafelé úthoz nekem Agostyán felé, balra fel kellett volna kanyarodnom. De sebaj, nem lassítok, majd csak lesz valahogy, legfeljebb Tatabányánál elmegyek Tarján felé – futott át az agyamon, és toltam neki tovább izomból Vértesszőlős felé. Az Öreg-tónál mellém ért a csávó.

– Milyen jól tolod ezzel a mázsás vassal, öreg! – kezdte menet közben felütésként.

– Ja-ja, a halál vize vert ki, mire utolértelek és megelőztelek, de hát úgy látom, eddig tartott az öröm.

– Hogyhogy utolértél?

– Komárom óta üldözlek, húzós lett ez a húsz kilométer.

– Honnantól?!

– Komáromtól.

– Álljál már meg, mutatkozzunk már be egymásnak!

Vajon mit akar tőlem? – futott át az agyamon. Minden esetre az első buszmegállónál félrehúzódtam, leálltunk.

– Szia – nyújtottam a kezem –, Szőnyi Ferenc vagyok!

– Szia, Zakariás Géza, nem ismerjük egymást? – nézett rám kérdőn.

– Hát honnan a csudából ismernénk? Nem szoktam erre járni.

– Érdekes – mondta. – Én Győr-Budapest között edzek erre hetente kétszer.

– Hú, apám, az komoly dolog! Én meg, tudod, 85 kiló vagyok, kicsit nem ártana lefogynom, a kondit rendbe tennem.

– És hova mész?

– Most, hogy elcsesztem az agostyáni leágazást, úgy tervezem, Tarjánnál veszek egy balost, aztán haza Komáromba.

– Milyen gyakran edzel?

– Nem edzek én, csak úgy tekergetek nagyritkán.

– Figyelj – néz rám ferdén –, engem nem szoktak edzéseken csak így megelőzni.

Mosolyra húzódott a szám.

– Hát most így jártál, de nincsen ebben semmi különös.

– De van, komolyan beszélek, tényleg nem szoktak lehagyni! Magyar bajnok vagyok.

– Milyen magyar bajnok? – kérdezem bambán, merthogy nem nagyon figyeltem én sosem a sporteredményeket.

– Triatlon. Többszörös. Meg most már vénségemre korosztályos is.

Nézte az értetlen arcomat – amiről valami olyasmit olvashatott le: oké, most mit kezdjek ezzel? –, de csak folytatta a kérdezősködést.

– Milyen versenyző vagy?

– Mondom, hogy nem vagyok semmilyen. Van egy varrodám, meg egy éppen pusztulat életem, mert elárasztotta a piacot a gagyi kínai, ezért nullára csökkent a kereslet. Döglődöm a semmittevéstől.

– Nem szórakozom, engem tényleg nem szoktak megelőzni – erősíti meg fejét ingatva harmadszor is. – Pulzusodat méred?

A pulzust akkoriban a betegséggel azonosítottam, mert utoljára akkor találkoztam vele, amikor gyerekkoromban jött a doktor és meghallgatta a szívemet, megmérte a vérnyomásomat.

– Nem voltam én orvosnál az elmúlt öt-hat évben. Mennem kellene?

– Valamit kellene csináljál, mert nem normális, amit itt műveltél! Engem még tényleg nem előzött meg senki ezen a szakaszon, pláne nem olyan biciklivel, amin ülsz. Hidd el, ez nem hétköznapi dolog!

– Oké, de mit kezdjek ezzel?

– Sportoljál! Versenyezzél, valamit csinálj rendszeresen, keress egy csapatot meg egy orvost, azért, hogy megnézzék a keringésedet, mert fantasztikus dolog, amit itt toltál mögöttem!

– Az?

– Ha én mondom, hidd el, kerékpározásban mindenképp komoly képesség rejtőzhet benned!

Ezzel kezet fogtunk, elindultunk tovább együtt, de még közben is magyarázott, győzködött, hogy ha már, akkor vegyek egy normális országútit, mert azzal még jobb leszek. Tarjánnál elbúcsúztunk, Zakariás ment tovább Pest felé, én pedig vettem egy bal kanyart.

Ma már én is meglepődnék, ha valaki kilométereken át jönne mellettem susogós melegítőben, dorkóban, vasvázon. Hazaérve erről a tervezettnél nagyobbra, cirka hetven kilométeresre duzzadt körről, teljesen feldobva meséltem a sztorit a feleségemnek.

– Képzeld, megelőztem egy sportolót!

– Oké, és?

– Mi lett volna, ha rendes versenybringával megyek? Azt mondta, érdemes lenne vennem egyet és tovább próbálkozni.

– Akkor vegyél.

Korábban álmodnom sem lehetett koskormányos versenykerékpárról, luxuscikknek számított gyerekkoromban. Viszont most szöget ütött a fejembe. Az agy pedig már csak olyan: ami mélyen belül foglalkoztat, az onnantól kezdve valamilyen formában lépten-nyomon szembejön veled. Nekem a Bazár képében érkezett. Bedobáltak hozzánk is mindenféle reklámújságot, ebben a lapban találtam egy hirdetést: Garázsbutik, Győr. A szöveg szerint a cég nyugatról behozott cuccokat forgalmazott, szánkókat, síléceket, cipőket stb. A határ túloldalán kiselejtezett termékeket összeszedték és itthon értékesítették. Három versenykerékpárral kecsegtetett a hirdetés, amely alatt egy telefonszám állt.

Rápróbálkoztam, felvették. Szó szót követett, és a férfihang gazdája már magyarázta is, Győrben hol, melyik utcai garázsban találom meg. Következő hétvégén elmentem hozzá. Jattolás közben bemutatkoztam, mire ő: „Nézz körül nyugodtan, ott vannak felakasztva a bringák.”

Azonnal kiszúrtam egy világoskéket, amely vázán az Atala név virított. Szép, az enyémhez képest kifejezetten karcsú, kecses, még azt is ráírták, melyik olimpia évében gyártották. Fogalmam sem volt, mi alapján kell versenykerékpárt venni, de úgy tettem, mintha szakértő lennék. Elkezdtem nyomkodni a guminál, kompresszió van benne, ez biztosan jót jelent. Megnézem a váltót, behúzom a fékeket, működnek. Öt perc sem telt el, és teljesen beleszerettem ebbe a karcsú könnyűfém testbe. Levettem, és a mozdulat közben kérdőn ránéztem az eladóra.

– Tizenötezer – vágta rá.

Átdobtam a jobb lábam a nyereg felett, és ráültem fél fenékkel. „Érezhetően más, nem úgy jön kézre a koskormány, a fék is máshol van, de hát majd megszokom” – gondoltam.

– Kipróbálhatom?

– Persze.

Kitoltam a garázsból, gurultam vele egy kis kört. Közben kattogott az agyam. Mindig, mindenhol alkuszom. Az egy normális dolog. Az üzletben benne van – pláne a garázsvásárban –, én meg amúgy is kereskedő szemlélettel nézek a világra.

– Tizenháromezer?

– Oké – vágja rá, azzal a kezembe csap.

Beraktam a csomagtartóba, és első utam a szervizbe vezetett. Az elég ramaty állapotban lévő hátsó kerékkel már nem tudtak mit kezdeni, de tettek bele egy újat, Campagnolo aggyal, gyönyörű fém tárcsákkal, amit elöl-hátul mechanikus váltó mozgatott. Iszonyatosan jól nézett ki. Az tetszett benne leginkább, hogy minden flottul működött rajta. Miután hazaértem vele, boldogan szólítottam a feleségemet:

– Erzsi! Erzsi! Ezt nézd meg! Ezzel még gyorsabban tudok menni majd!

Azonnal átszereltem rá a régiről a sebesség- és távolságmérőt, mert matekos aggyal mindig mindent kiszámolok, átlagolok, legyen az sebesség, megtett táv, vagy akár egy szimpla üzleti ajánlat.

2. fejezet
Vissza a múltba - a csínytevésre hajlamos falusi gyerek

Az első csúcs: az országos rekord

Valamennyi nagy teljesítményhez kell egy szikra, amely belebújik az agyba, amely soha többé nem enged el. Az enyémet Zakariás Gézának hívták. Ezzel a találkozással, majd a 13 ezerért megvásárolt világoskék Atalával indult minden. Géza elültetett bennem valamit, ami azóta is fogva tart, hajszolom a csúcsokat ott, ahol az agyam és a testem a legalkalmasabb rá; piszok kitartó vagyok, és lelkileg, fizikailag is erős.

2002. április végét írtunk ekkor, és folyamatosan az foglalkoztatta az agyamat, ha egy ilyen komoly sportember szerint is ennyire erős vagyok, így bírom, ennyire tudok biciklizni, akkor azon túl, hogy vettem egy inkább retro versenybringát, mi a fenét kezdjek ezzel a képességgel? Akkoriban jelentek meg az első olyan kiadványok Magyarországon, amelyek összegyűjtötték a legvadabb csúcsbeállításokat. Hamarjában vettem is egy 2001-es Rekordok könyvét. A borítója is rendkívül különlegesnek tetszett, kék, sárga, meg mindenféle színátmenetben pompázott, elég drága prémium kategóriát képviselt.

Ahogy lapozgattam, szemet szúrtak a kerékpáros rekordok. Kiderült, magyar csúcsként Káldi Attiláét tartják számon, amit 1994-ben Velencében ért el a négyszeres távú Ironman közben 540 kilométer körüli napi, azaz 24 órás teljesítménnyel. „Atyaisten, ez óriási dolog!” – mondtam magamban, mert sosem gondoltam volna, hogy kerékpározásban vannak 24 órás rekordok.

Bár Erzsi sem szakértőnek született, de valakinek csak meg kellett hallgatnia, ezért elmeséltem neki is, mit ír a könyv:

– Figyelj, kiszámoltam, szerintem ezt a rekordot meg lehet csinálni. Csak kicsit edzenem kell hozzá.

Féltettem az új kerékpáromat, ezért a nagy vassal, a 18 kilós Csepellel kezdtem a rendszeres gyakorlásokat. Kitaláltam, hogy erősödnöm is kell. Testileg, lelkileg. Erzsi szinte azonnal rájött a Szilvivel folytatott kapcsolatomra, szerelmemre. Otthon azóta kettős életet éltem, hol háborúban, hol békében próbáltam megfelelni minden téren. Az üzlet is döglődött egy ideje. „Nem hiányzom én senkinek, ezért legjobb, ha kicsit kiiktatom magam a komáromi jelenemből” – állapítottam meg, és azzal a lendülettel vettem egy repülőjegyet Spanyolországig.

Madridban landoltam, és már a reptér csomagvárójában összeraktam a biciklimet, felszereltem rá a sátrat, meg az alkalmi ágyamként szolgáló vékony polifoam szivacsot. A várakozó taxisor mellett felpattantam rá, de alighogy elindultam, elvitt a szokatlanul nagy többletsúly, és beleszálltam az első rózsabokorba. Mindkét kerekem defektes lett. Körülnéztem, vajon hányan röhögnek az attrakciómon, de mintha ott sem lettem volna. Nem jöttem zavarba, megoldandó feladat ez is, elvégre hoztam magammal tartalék gumit. Amint elkészültem a gyorsszervizzel, restartoltam.

Az első pár kilométer megtétele után villámgyorsan elkapott a magányos tekerés semmihez sem fogható életérzése. Napokkal később már a legészakibb spanyol városok egyikénél, Santiago de Compostelánál jártam. Magyarországról nézve a térkép alapján azt hittem, Spanyolország inkább sík. „Felmegyek valahova, szép, nagy, lapos területeket látok, könnyű lesz a tekerés” – erre apelláltam, de nem, sík szakasz szinte nulla, csak hegynek fel, hegynek le hajtottam. Viszont arrafelé jó sokan bringáznak, rendszeresen akadt olyan társam, aki mellé, mögé beállhattam. Viszont a többségük profi felszereléssel nyomta, nem úgy, mint én, a bringával együtt majd’ 50 kilogrammra rúgó felszereléssel, így csak pillanatokig élvezhettem a társaságukat.

A húsz nap alatt mindenféle kalandot átéltem, reggelenként még fagyott is, máskor az eső vert el, de ez sem zavart abban, hogy 3200 kilométert kerékpározzak a nagy, fekete vasdöggel, meg-megállva váraknál, idegenforgalmi nevezetességeknél, izzadtan, városok főterén ebédelve, vacsorázva. Esténként többnyire kerestem egy kempinget, de 3-4 napnál tovább nem bírtam ki, a szervezetem, izomzatom igényelte a nagy kád forró vizet. Ilyenkor kerestem egy szállodát, ahol megfürödhettem és kialhattam magam rendesen. Inkább kerékpáros turizmusra hajazott ez az első nagy menet, és igen, tök egyedül, amihez tudom, kell egy kis fejlövés. Mint kiderült utóbb, ennél jobb edzést el sem lehetett volna képzelni, egyre jobb erőben éreztem magam, egyáltalán nem okozott gondot a napi 160 kilométeres átlagot tartani, ezért már kint megfogalmazódott bennem: „Annyira jól megy, hogy ha hazaérek, 24 órás rekordot akarok dönteni.”

A táplálkozásom nem követte az itthoni magyaros módit, és a hosszú kilométereken át a relatív alacsony pulzusszámú, nagy terhelés is megtette a jótékony hatását. Hazaérkezésemet követően ráálltam a mérlegre, és hét kilogrammal mutatott kevesebbet. A kezdődő pocakom lejjebb ment, és bár a 170 centimhez a 78 kiló még mindig soknak tűnt, de erős csontú, erős izomzatú emberként így is egyre jobban hasonlítottam a sportolókhoz. „Ez már fél siker” – állapítottam meg büszkén.

Előkeresem a telefonkönyvet. A Magyar Kerékpár Szövetség számát csörgettem, és a titkárnőnek tök ismeretlenül elképesztő lehengerlően elkezdtem mesélni az őrült ötletemről, miszerint 24 órás magyar csúcsot akarok javítani. Végül beadta a derekát, és kaptam tőle egy személyes találkozót Bor elnök úrhoz. A végén odabökte nevetve azt is, ha már jövök, vigyem fel a kerékpárt, mert anélkül nem jön össze a rekord.

A Millenárisra beszéltük meg találkozót. Hamar kiderült, nem a több mint 100 éves Velodrom, a pályakerékpárosok otthona miatt, inkább azért, mert egyébként is ott székel a szövetség vezető munkatársa. Soha nem szerettem a fölösleges köröket, ezért az udvarias bemutatkozás után rögtön a dolgok közepébe vágtam:

– Szőnyi Feri vagyok Komáromból. Szeretnék magyar rekordot dönteni 24 órás kerékpározásban, ha lehet, most és itt. Mi ennek a hiteles módja?

Otthon felkészültem, utánaolvastam a rekordkísérleteknek, mi kell hozzá, milyen a sportterep, a pálya, és bár még sosem láttam élőben ovális teknőt, fejből fújtam, mekkora egy kör, a rekordhoz mennyit kell belőle megtennem 24 óra alatt. Kurva sokat! De ha itt és így lehet csúcsot dönteni, akkor itt és így fogok. A titkárnő szavai ugyanis abba a hitbe ringattak, hogy azon nyomban mehetek is.

Ehhez képest az elnök bizalmatlanul méregetett, mert még sosem hallott rólam. Pont úgy, mint aki azt gondolja: „Csak meg kellett volna előzze a szele ezt a komáromi bolondot”.

– Először mutassa már meg, mennyire tud kerékpározni! – vetette oda végül.

Bementünk ebbe a patinás, ám lerobbant épületbe, és eltátottam a számat a méreteitől. Felültem az Atalámra, nyomtam neki 3-4 kört izomból, úgy, hogy majd’ beleszakadtam.

– Fasza! Látom, bringázni tudsz, de hát van ám itt sok hozzád hasonló vagy jobb srác úgy tucatnyi! Nem tudunk most mit kezdeni ezzel a speciális rekordkísérlettel.

– Ha a pénz a gond, akkor semmi baj, kibérelem! – mert hát ugyan a varroda már nem nagyon ment, de tíz üzlethelyiséget adtam ki, félretett pénzem is jócskán akadt a korábbi időkből, amikor még éveken át zakatoltak a varrógépek, vagyis anyagi gondom azért nem akadt.

– Ez nem olyan egyszerű!

– De kifizetem a világítást, a zenét, a hitelesítő bírókat is, a kaját, piát, még a wc-s nénit is, ha kell, aztán nyomom, mint az állat!

– Mi ebbe nem tudunk szövetségi szinten beszállni.

– Pedig tök jó lenne! Nem kell ez az országnak?

– Á, nem – mondta mosolyogva az elnök.

Mindig is utáltam az ilyen gondolkodást. Miközben világ életemben a megoldásokat kerestem, a szövetségi funkcionárius egyik akadályt gördítette elém a másik után, csak azért, hogy bizonyosságát adja, szerinte miért nem megy ez. Annyira rá voltam kattanva erre a csúcskísérletre, hogy ugyan elkeserített, de meg nem állított ez a halogató szemlélet. Mivel ismertem a komáromi kerékpáros egyesület egy-két tagját, hazafelé az első utam hozzájuk vezetett.

Elmeséltem, mi a tervem.

– Az lehetetlen – ült ki János arcára a döbbenet.

– De lehet, kiszámoltam, higgyétek el, meg tudom csinálni! Viszont úgy kellene végrehajtani ezt a dolgot, hogy hivatalos legyen. Kell versenybíró, fotós, kamerás, követő és logisztikai autó, amelyik viszi az ellátmányt. Dokumentáljunk minden egyes kilométert, mikor mit eszem, mit iszom, egyrészt mert érdekel, másrészt meg, hogy aztán higgyenek nekünk.

Csak beadta a derekát. Kitűztük az időpontot, vittem a Picassómat, a citroenes, akitől vettem, adott egy C3-ast is grátiszba a csúcskísérlethez. Hatan gyűltünk össze: az egyesülettől négyen, meg a feleségem, hogy lássa a bolond férjét. Beültek az autókba, kajával, piával, pótkerekekkel, szervizkészlettel felszerelkezve, én nulla óra nulla perckor kiálltam az Atalám nyergéből, és elindultam csőgázon. Felsőtestemen már a direkt erre a csúcskísérletre vásárolt BMW-s kerékpáros mez feszült – szintén kék, mert jól ment a bringám színéhez, nyolc évig nyüstöltem utána –, alul szivacsos bringagatya, de kerékpáros cipő még sehol, csak a szimpla Adidas cipőmben nyomtam.

Az eredeti tervnek megfelelően eleinte a 13-ason, majd a 81-esen Székesfehérvár felé haladtam, onnan a 63-ason tovább délnek Szekszárd felé, majd Bátaszéknél toltunk egy balost az 55-ösre Baján át Szegedig, utána a 47-esen irány Békéscsaba, onnan a fordulópont, Gyula, majd vissza. Előttem haladt egy autó, amely a logisztikát szállította, utánam egy, amelyik elakadásjelzővel mindvégig mögöttem totyogva védte a hátamat.

Hogy miért épp ezt a kacifántosnak tűnő útvonalat választottam, miért nem a jobb utak, a toleránsabb vezetők miatt Ausztria felé terveztem, annak lassan nyolcvan éves családi anekdotája van.

Annak idején az ifjú nagyapám eltekert Ácsról Gyuláig csak azért, hogy megnézze a húgát, hogy minden rendben van-e vele. A kislányokat akkoriban nagyon óvták, Ilonka ennek ellenére egészen fiatalon, már 17 évesen, 1941-ben férjhez ment az ország másik felébe, egy, a család számára tök ismeretlen, Szalay Tibor nevű ügyvédhez. Miközben közeledett a frontvonal, az emberek egyre inkább testükön érezték a második világháborúval járó borzalmak valóságát, a család nem tudott a lányáról semmit. Ma elég lenne rácsörögni Whatsapp-on vagy Facetime-on, és láthatnák Ilus arcát, a mimikája elárulhatná seperc alatt, minden rendben van-e vele, szereti-e, jól tartja-e a férje vagy sem, de akkoriban még a postát is egy hétig vitték a lovak Gyuláig, pláne háborús időben.

A nagyfater ezért fogta a nagykerekű kerékpárját, amit később megörököltem tőle, felült rá, és húsz évesen eltekert Ácsról Gyuláig. Egészen pontosan csak majdnem addig, mert elmesélése szerint: „A cél előtt nem sokkal már annyira feltörte a valagamat az ülés, hogy tiszta vér lett, rám is sötétedett, úgyhogy muszáj volt meghúznom magamat egy szalmakazalban. Másnap reggel tekertem be a városba, megkerestem, és meg is találtam Ilonkát, ettől megnyugodtam.” Ez a túra évtizedekkel később is felfoghatatlannak tűnt, olyan, gyakorta földutakon megtett távolságot jelentett, ami a lehetetlen szinonimájának felelt meg. Kerékpáron pláne.

Úgyhogy minden bizonnyal a nagyfater kódolta belém genetikailag a kitartást, a nagy távolságok meghódításának szeretetét, a lehetetlennek gondolt kihívások leküzdésének kényszerét, ami a Zakariás Gézával történt találkozásig ott lapult valahol mélyen bennem. A nagyapám iránt a mai napig meglévő rajongásom miatt választottam ki ezt az utat, hogy nyolcvan évvel később bebizonyítsam azt, amit a családban még akkor is kétkedve fogadtak; meg lehet ezt csinálni. Sőt, még többet is.

Az éjféli indulás utáni első komolyabb megpróbáltatásként átkeltünk a Vértes nyúlványain. Kis dombok ezek. Mórnál eltört az első kerékben egy küllőm. Megálltunk, a logisztikáért felelős autóból előkerült a szerszámkészlet, közösen megreparáltuk a szép kis Atalámat. A csapatommal utazott Töltési Laci, aki a két Citroen utasai közt a legképzettebbnek számított megtett távolság terén, lévén teljesített már Ironmant. Miközben szereltem, elkezdett okítani:

– Így nem lehet kerékpározni!

– Már miért nem?

– Mi a francnak van szerinted az a sok váltó? Nézlek, és azt látom, nem is váltasz!

– Nem szoktam.

– De hát hegyeken jössz keresztül!

– Akkor sem szoktam. Miért, kéne?

Csak a nyers erő jellemzett akkor még. Utólag valahol csodálatra méltó, hogy ez egy olyan képesség bennem, amitől mások csak hüledeznek.

Minden esetre Laci röviden felvilágosított, mikor milyen hajtással érdemes menni, amit csak hellyel-közzel próbálgattam is, mert inkább az útra koncentráltam, sötétben egy kezdőnek nem egyszerű ennyi mindenre figyelni.

Hat órával a rajt után már Baján, az első betervezett pihenőnél talált a reggel és a reggeli. Vízzel, almával, kólával, Mars csokival és párizsis szendviccsel készültem a nagy útra. Ekkor még nem rendelkeztem semmiféle komolyabb tudással sem a bringázást, sem a táplálkozást illetően. Utóbbi az összes hosszú távú versenyen meghatározó pedig, ma már szinte patikamérleggel állítom be, mikor, mit és mennyit eszem, iszom teljesítmény közben.

Már bő 200 kilométert tettem meg, és miközben a kútnál frissítettem, megmosakodtam, Laci a reggeli kipakolása közben újra megszólalt:

– Kész, fejezzük be, hagyjuk ezt abba, mert teljesen fölösleges! Feri, nem tudod ezt megcsinálni! Lehetetlen! Tök jó volt, bicikliztél egyet, de semmi értelme. Menjünk haza a picsába!

– Hülye vagy, Laci? Ne szórakozzál már, még csak most kelt fel a Nap! Adjátok a szendvicset, a behűtött kólát, betolom a tápot, aztán mehetünk is tovább!

A rapid reggeli szünet után továbbindultunk Szeged, majd Békéscsaba irányába, ahova nagyjából dél körül érkeztünk meg. Június 21-én úgy bedurrantotta a Nap a sugarait, hogy utóbb kiderült, az év legmelegebb napjára sikerült a csúcskísérletet kitűznöm. 38 fokot mértünk árnyékban. Csabán megint megálltunk. Tudtuk, hogy akkor nyílt meg a város első McDonald’s-a, ezért előreküldtem az első autót, rendeljen valami meleg táplálékot.

– Két sajtburgert kérek menüben, kólával, lehetőleg jég nélkül, és egy fagyit, de ne olvadjon el, mire odaérek! – adtam le a rendelést még két keréken.

Az első kocsi rágyorsított, és mire beértem a belvárosba, jobboldalt ott vártak a Meki parkolójában a nem éppen sportmenüvel. Megálltam, betoltam a flamót és kiadtam az utasítást:

– Gyerünk tovább, már közel van Gyula!

Gyula főterét jelöltem ki fordulópontként, de nem tartottunk örömünnepet, hanem a fordulást követően továbbhajtottam, keresztül az Alföldön. A 44-esen Szarvas, Kecskemét, majd az 52-esen Solt következett, ahol, bár rohadtul bosszantott, de újra meg kellett állnunk. Ezek öten már annyira elfáradtak, hogy amikor megpillantották az úttól jobb kéz felé eső Csülök Csárdát, minden áron be akartak menni kávézni. Végül is érthető. A fáradtság relatív. Miközben én izzadtam két keréken, ők 30 kilométer/órás átlagsebességgel totyogtak keresztül Magyarországon, ami, valljuk meg, dögunalom, bizonyos értelemben fárasztóbb, mint éppen 22 órája tekerni.

Vesztettünk újabb húsz percet, és már újra sötétben, este tízkor indultunk tovább. Áthajtottam a dunaföldvári hídon, majd nem sokkal később Seregélyesnél, a Szőlőhegynél ütötte el az éjfélt a főtéri templomtorony órája. 691 kilométert mutatott a Citroen órája. Mindezt 24 óra alatt tettem meg, végig dokumentálva írásban, fotóban, és biztos, ami biztos, egy nagy Sony videokamerával is rögzítve.

A kihalt főtéren mind az öten kiugrottak a kocsikból, én is lekászálódtam a bringámról, és boldogan, nevetve, egymást lapogatva, csókolgatva örömtáncot jártunk. Miközben az út mellett egymást ölelgettük, valamelyikük a logisztikai kocsiból előkotorta az előre bekészített pezsgőt – elvégre biztos voltam magamban. Felpukkantottam, mint ahogy a Forma-1, vagy a Tour de France győztesektől láttam. A 24 órányi rázkódástól a pezsgő fröcsögött mindenhova, és ahogy rögtön a számhoz emeltem, a habzó nedű túlcsordult rajta, végigfolyt a csúcskísérletre vett kerékpáros mezemen, le a gatyámig, ami végül pont úgy elázott, mint nagyfater ülepe a vértől. BB-pezsgő még életem nem ízlett ennyire.

Másnap tájékoztattuk a sajtót. Igaza volt Bor úrnak, a kutya sem foglalkozott velünk. Egyedül a komáromi lapban, a 24 órában szorítottak pár sort annak, hogy egy helyi fickó, bizonyos Szőnyi Ferenc mit vitt véghez. De legalább bringás berkekben híre ment a teljesítményemnek. Akkor és ott ez bőven elégnek, óriási sikernek tűnt számomra.

2. csúcs: 1000 kilométer

A 2002-es első, júliusi 24 órás rekordom után két hónappal egyel feljebb emeltem a lécet. A teljesítményem kíváncsivá tett: mennyi idő alatt tudok ezer kilométert letekerni? Az olyan szép kerek szám. Vágytam rá.

Tanulva a gyulai kalandból, módosítottunk az útvonalon. Megpróbáltuk optimalizálni az időjárási és a domborzati viszonyokat, úgyhogy Komáromból előbb Fehérvárra indultam, onnan a 63-as úton Sárbogárdon át Szekszárdig tekertem, ahol a 6-os útnál visszafordultam Fehérvár felé. A terepviszonyok Székesfehérvár és Szekszárd között feküdtek a legjobban nekem. E két város között hajtottam jó sokat, míg a vége felé, amikor már matekozni kellett, csak Cece és Fehérvár között ingáztam, hogy az ezredik kilométerre mindenképp Komáromba érjek be.

Szeptember 21-én a feleségem mellett ugyanaz a csapat kísért végig, vette videóra és dokumentálta írásban ezt a csúcskísérletet is. 34 óra alatt teljesítettem végül az ezres álomhatárt úgy, hogy közben 721 kilométerrel a saját két hónapos 24 órás csúcsomat is átadtam a múltnak.

A papa gyulai kalandján túl az egész csak a hiúságomról, a kivagyiságomról szólt. Hogy bebizonyítsam, mennyire erős és kitartó vagyok. Nem akartam elhinni, hogy ebben a kis országban én találtam ki először a kifejezetten 24 órás, és az ezer kilométeres rekordot. De sajnos a szó sportjogi értelmében egyik csúcsom sem lett hiteles, mert jegyzőkönyvet, dokumentációt csak mi magunk készítettünk, ami a szövetséget, mint hivatalos szervet egyáltalán nem hozta lázba.