Már történelem…

A Nemzeti Közszolgálati Egyetem
alapítástörténetének narratívái

Szerkesztette

Kis Péter –  Petrik Iván  –  Toldi Lóránt

Budapest, 2023

Szerkesztők

Kis Péter  –  Petrik Iván  –  Toldi Lóránt

Kiadja a  Nemzeti Közszolgálati Egyetem

Ludovika Egyetemi Kiadó

A kiadásért felel: Deli Gergely rektor

Székhely: 1083  Budapest, Ludovika tér 2.

Kapcsolat: kiadvanyok@uni-nke.hu

Felelős szerkesztő: Pordány Katalin

Olvasószerkesztő: Kalcsics Ildikó

Korrektor: Tomka Eszter

Tördelőszerkesztő: Tihanyi József

Nyomdai kivitelezés: Pátria Nyomda Zrt.

Felelős vezető: Orgován Katalin vezérigazgató

ISBN 978-963-531-935-0  (nyomtatott)

ISBN 978-963-531-936-7  (ePDF) | ISBN 978-963-531-937-4  (ePub)

Borítófotó © Petrik Iván

Portréfotók © Szilágyi Dénes

© A  szerzők, 2023

© A  kiadó, 2023

Minden jog védve.

Tartalom

Rektori köszöntő

Előszó

I.  rész | Interjúk

Interjú Gál András Leventével

Interjú Kis Norberttel

Interjú Janza Frigyessel

Interjú Szarka Gáborral

Interjú Padányi Józseffel

Interjú Imre Miklóssal

Interjú Sárkány Istvánnal

Interjú Patyi Andrással

Interjú Horváth Józseffel

II.  rész | Tanulmány

Toldi Lóránt: Integráció és  politika  –  Védelmi-közszolgálati egyetemszervező kísérletek a  rendszerváltás után, az  NKE születéséig

Rövidítések jegyzéke

Felhasznált irodalom

Függelék

Rektori köszöntő

Tisztelt Olvasó! Ön egy különleges intézmény egyedi módon feldolgozott alapítástörténetével ismerkedhet meg jelen kötet sorait olvasva. A  Nemzeti Közszolgálati Egyetem (NKE) 2012-ben kezdte meg működését a  Nemzeti Közszolgálati Egyetemről, valamint a  közigazgatási, rendészeti és  katonai felsőoktatásról szóló 2011.  évi CXXXII.  törvény  életbe lépésével a  magyar közszolgálat legfontosabb oktatási intézményeként. Az  Egyetem célja a  hazai és  nemzetközi közigazgatási szféra, a  honvédelmi és  a  rendvédelmi szervek számára szakemberek, továbbá vízügyi szakértők képzése. Ahhoz, hogy hallgatóink megfelelő szakmai felkészültséggel és  korszerű tudással tudják megkezdeni hivatásukat, modern és  színvonalas képzési környezetre és  oktatástechnikára, folyamatos fejlődésre és  a  világ változásaira való hatékony reakciókészségre van szükség. Fontos feladatunk ugyanakkor a  Ludovika hagyományainak és  a  köz szolgálatára értékként tekintő hitvallásának megőrzése is. Egyetemünk különlegességét és  célirányait így a  hagyomány- és  értékőrzés, valamint az  innováció együttes jelenléte adja. Intézményünk abban is egyedi, hogy a  társadalmi igények, a  nemzetstratégiai célok és  az  egyetemi autonómia közötti együttműködés modelljét testesíti meg.

Az NKE a  Zrínyi Miklós Nemzetvédelmi Egyetem, a  Budapesti Corvinus Egyetemből kiváló Közigazgatástudományi Kar és  a  Rendőrtiszti Főiskola átalakulásával jött létre, majd 2017-ben a  bajai Eötvös József Főiskola vízügyi képzéseinek átvételével megalakult az  NKE Víztudományi Kara is. A  köz és  a  haza szolgálatatát középpontba állító missziónknak ugyanakkor régre visszanyúló hagyományai vannak, az  Egyetem a  Ludovika Akadémia eszmei örökségét viszi tovább.

Jelenleg négy kar gondoskodik arról, hogy minden tehetséges hallgatónk megtalálja hivatását a  közszolgálatban. A  hallgatók tehetséggondozását kilenc szakkollégium, valamint a  közigazgatási vezetőképzésre koncentráló Ludovika Collegium biztosítja. A  tudományos pályára készülők számára négy doktori iskola nyújt lehetőséget tudományos karrierjük megkezdéséhez. A  közszolgálati tisztviselők továbbképzését végző programunk biztosítja a  közszolgálat további minőségfejlesztését. Az  Igazságügyi Minisztériummal együttműködésben megvalósuló Nemzetek Európája Karrierprogramunk a  megfelelő szakpolitikai ismeretekkel bíró és  Magyarország hatékony uniós érdekérvényesítését erősíteni képes szakembereket támogatja és  készíti fel karrierútjukra az  európai uniós intézményeknél, míg a  Külgazdasági és  Külügyminisztériummal közös diplomataképzésünk, a  Magyar Diplomáciai Akadémia a  magyar diplomáciai szolgálat számára biztosítja az  utánpótlás-nevelést. Képzési portfólióink, illetve Magyarország egyik legmodernebb és  legszebb egyetemi campusa biztosítja, hogy az  Egyetemünkön képzett hallgatók jól felkészült és  széles látókörű, valamint Magyarország nemzeti értékeihez hű szakemberekké váljanak.

Az egyetem tudományos hátországát adó Eötvös József Kutatóközpont a  magyar állam számára stratégiai fontosságú kutatások folytatásával nagyban hozzájárul hazánk versenyképességéhez. Egyetemünk az  elmúlt több mint tíz év alatt egy eredményes, ugyanakkor folyamatosan fejlődő tudásbázissá vált jellegzetesen a  közigazgatás, a  diplomácia, a  biztonság, a  katonaság, a  rendvédelem és  a  vízgazdálkodás területén. Mindezt azonban nem érhettük volna el azok nélkül, akik az  Egyetem megalapításában kulcsszerepet vállaltak.

Jelen kötet arra vállalkozik, hogy az  egyetem alapítástörténetét néhány  főszereplő közvetlen elmesélései alapján mutassa be. Hálával tartozunk mindazoknak, akik a  kezdetektől hittek az  Egyetem céljaiban. Múltunk, jelenünk és  a  folyamatos fejlődési törekvésünk, tettrekészségünk mentén kirajzolódó jövőnk alapján meggyőződésem, hogy a  köz szolgálata iránti elköteleződésünk mind az  intézmény, mind a  magyar állam számára hasznos eredményeket hoz.

Bízom benne, hogy a  kedves olvasó haszonnal olvassa a  kötetet.

Deli Gergely

a Nemzeti Közszolgálati Egyetem rektora

Előszó

Tisztelt Olvasó, 2011.  március 16-án fogadta el az  Országgyűlés a  Nemzeti Közszolgálati Egyetem létesítéséről szóló 2011.  évi XXXVI.  törvényt, amelyet március 28-án hirdettek ki. 2012.  január 1-jén kezdte meg Egyetemünk a  működését, és  2012  szeptemberében indultak az  első „teljesen saját” évfolyamok. Az  Egyetem alapításának körülményei köthetők dátumokhoz, kiemelkedő eseményekhez, az  alapítástörténetet (annak bonyolult összefüggésrendszerét) azonban az  abban részt vevők visszaemlékezései alapján láthatjuk teljes egészében. Jelen kötet arra vállalkozik, hogy a  Nemzeti Közszolgálati Egyetem (NKE) alapításában  főszerepet vállalók közül kilenc személyiség visszaemlékezéseit adja közre. Mint minden jelentős történelmi eseménynek, így ennek is vannak olyan részletei, amelyek hagyományos iratanyagokból sosem kerülnének felszínre. A  szándékok, lehetőségek, kényszerek szövevényéből bontakozik ki az  a  történet, amely immár tíz éve a  Nemzeti Közszolgálati Egyetem története. Ha meg akarjuk ismerni ennek minden lényeges összetevőjét, a  főszereplőkhöz kell fordulnunk. Egy egyetem története alapvetően az  egyetemi polgárok személyes történeteiből épül fel, így az  alapítás kapcsán megkerülhetetlen az  „alapító atyák” elbeszélése. Az  interjúk során tehát az  alapítástörténetre összpontosítottunk, de szinte minden esetben szóba került az  elődintézmények és  az  interjúalanyok sorsa az  NKE integrációjáig, illetve kitekintettünk az  alapítás óta eltelt időre is, az  Egyetem első tíz évére.

Tisztában vagyunk vele, hogy az  interjúalanyok körét tovább lehetne bővíteni, hiszen jóval többen vettek részt az  NKE integrációjának a  munkájában, a  döntés-előkészítésben, a  különböző szakbizottságok tevékenységében, akik mind-mind értékes információkkal tudnának szolgálni a  kérdésre vonatkozóan. Jelen kötetben a  kilenc  –  megítélésünk szerint  –  legfontosabb szereplővel készített interjút adjuk közre (a  Fenntartói Testület első tagjai, az  elődintézmények utolsó és  az  új Egyetem első vezetői), nem mondva le arról, hogy a  későbbiek során folytatjuk az  alapítástörténeti interjúk készítését.

Hangsúlyozni kell, hogy az  itt olvasható interjúk két periódusban készültek: öt (Gál András Leventével, Horváth Józseffel, Janza Frigyessel, Kis Norberttel, Sárkány Istvánnal) még 2017-ben, a  másik négy (Imre Miklóssal, Padányi Józseffel, Patyi Andrással, Szarka Gáborral) 2022-ben. A  két időpont között több jelentős változás is bekövetkezett az  NKE életében, amelyek nyilvánvalóan megjelennek az  interjúkban. A  legjelentősebb a  fenntartói struktúra megváltozása volt. A  Fenntartói Testület 2018-ban megszűnt. 2018.  augusztus 15-től az  Egyetem fenntartói jogait a  Miniszterelnökség kizárólagosan gyakorolja. Ezzel egyidejűleg létrejött az  Egyetem mellett működő Tanácsadó Testület, amelynek tagjai az  igazságügyért, a  honvédelemért, az  oktatásért, a  külpolitikáért és  a  rendészetért felelős miniszterek. A  miniszterek képviseletét (az  egykori Fenntartói Testülethez hasonlóan) az  általuk kijelölt megbízottjuk is elláthatja. A  2017-es interjúkban, értelemszerűen, a  Fenntartói Testületre még mint működő intézményre utalnak az  interjúalanyok  –  e  tényre a  szövegekben külön nem utaltunk, csupán itt, a  bevezetőben szeretnénk felhívni rá a  figyelmet. A  két interjúsorozat között eltelt öt év ugyan nem hosszú idő, egy alakulóban lévő, pontos határait kereső Egyetem életében mégis jelentős. A  struktúraváltás nyomai mellett a  gondos olvasó további, a  mai viszonyoktól eltérő állapotokra utaló megjegyzéseket is találhat a  beszélgetésekben. Ahol az  értelmezés megkönnyítése céljából szükségesnek találtuk, szögletes zárójelben utaltunk az  események időpontjára.

A címek után minden esetben megadtuk az  interjú készítésének helyszínét és  időpontját, valamint az  interjúalanynak az  egyetemalapítás idején betöltött, ahhoz kapcsolódó funkcióit. A  pályafutások további részletei rendszerint szóba kerültek a  beszélgetések során. Egyéb jegyzetekkel csak nagyon indokolt esetben törtük meg a  szöveget. Amennyiben egy-egy kérdésre a  szövegkörnyezet megadja a  választ, eltekintettünk a  további magyarázó megjegyzések hozzáfűzésétől. A  sokszor használt rövidítésekhez rövidítésjegyzéket készítettünk.

Az interjúkban többször szóba kerülnek azok a  jogszabályok, amelyek révén létrejött és  megkezdte működését az  NKE: a  1278/2010.  (XII.  15.) kormányhatározat; a  2011.  évi XXXVI.  törvény; a  2011.  évi CXXXII.  törvény. Azon túlmenően tehát, hogy ezek az  egyetemalapítás alapdokumentumai, az  is indokolta a  kötetben való újraközlésüket, hogy az  interjúk értelmezéséhez fontos segítséget nyújthatnak.

A 2022.  január 1-jétől immár közlevéltárként működő egyetemi levéltárnak nem titkolt célja, hogy egyetemtörténeti kutatóműhelyként is szerepet vállaljon az  NKE életében. Ennek első produktuma e  kötet, és  benne Toldi Lóránt kollégánk tanulmánya, amely a  védelmi és  közszolgálati felsőoktatás 1990  utáni integrációs kísérleteinek tudományos igényű feldolgozását nyújtja, elsődlegesen a  politikaképzés helyeire és  fórumaira koncentrálva.

Az interjúgyűjtemény létrejöttében elévülhetetlen érdemei vannak az  NKE (akkor még az  egyetemi könyvtár keretein belül működő) levéltára néhány egykori dolgozójának. Mindenekelőtt Szécsényi Mihálynak, aki a  kötet egyik kezdeményezője, első koncepciójának megalkotója volt. A  2017-es interjúkat (Toldi Lóránttal közösen) ő  készítette, majd nyugállományba vonulása után, az  ügy és  a  téma által inspirált olthatatlan munkakedvvel a  2022-es folytatásban is részt vett. Köszönet illeti a  levéltár egykori munkatársait, Cserháti Katalint és  Üveges Bencét, akik az  interjúk gépeléséből vették ki a  részüket. Végezetül köszönettel tartozunk a  Nemzeti Közszolgálati Egyetem mindazon munkatársainak  –  különösen a  tudományos rektorhelyettesnek és  a  Ludovika Egyetemi Kiadónak  –,  akik segítették e  kiadvány elkészítését!

A szerkesztők

I.  rész

Interjúk

„[K]ialakult az  a  modell, …amelynek lényege
az intézményi autonómia és  a  közszolgálati
HR-igény összhangja volt.”

Interjú Gál András Leventével[1]

Jogászként hogyan alakult ki érdeklődése a  politika és  a  közigazgatás iránt?

Egyetemista koromban az  Eötvös Loránd Tudományegyetem (ELTE) jogi karán nem voltak különösebben népszerűek a  közigazgatási tantárgyak. Engem is sokkal inkább vonzott a  polgárjog, ezért Vékás Lajos professzornak, az  ELTE akkori rektorának tanítványaként alapvetően civilistának készültem. Hozzá írtam a  szakdolgozatomat 1994-ben, amely azt a  kérdést vizsgálta, hogy az  általános szerződési feltételeket miként lehet szoftverszerűen kezelni. Ezt a  kutatási irányt ma jogi mechatronikának nevezhetnénk. Ugyanakkor neveltetésem hatására, hiszen édesapám ’56-os volt, már diákként is foglalkoztatott a  közélet, így lettem 1991-ben az  ELTE Állam- és  Jogtudományi Kar, majd az  egész ELTE Hallgatói Önkormányzatának első elnöke és  egyben az  országos hallgatói érdekképviselet, az  Országos Felsőoktatási Érdekvédelmi Szövetség elnökségi tagja, 1994-ben pedig  –  már ügyvédjelöltként  –  alapító elnöke voltam a  Doktoranduszok Országos Szövetségének. Mindezek mellett foglalkoztatott a  felsőoktatás-politika is: 1991-ben a  felsőoktatási törvény előkészítő bizottságának tagja voltam Király Tibor akadémikus, az  ELTE jogi kara nagy tekintélyű professzorának irányítása mellett.

Hogyan került kapcsolatba a  politikával?

1998-ban, miután leköszöntem a  DOSZ elnöki tisztségéről, megkerestem Pokorni Zoltánt, a  Fidesz oktatási kabinetjének vezetőjét, és  – kicsit széchenyis pózzal  –  felajánlottam egyéves munkámat ellenérték nélkül egy leendő nemzeti kormány részére. Úgy éreztem akkor  –  huszonhét-huszonnyolc évesen  –,  hogy ismerem a  magyar felsőoktatást, és  annak átalakításában sikeresen tudnék közreműködni. Láttam azt is, hogy az  akkori közigazgatás tele van olyan bürokratákkal, akik nem akarnak bizonyos feladatokat érdemben elvégezni, rossz alkumechanizmusok működnek és  így tovább. Később kineveztek a  Pokorni Zoltán vezette Oktatási Minisztérium miniszteri biztosává és  a  Magyar Állandó Értekezlet (Máért) oktatási szakértői bizottságának elnökévé. Hozzám tartozott a  Professzorok Háza, a  Márton Áron Szakkollégium és a Nyitott Szakképzésért Közalapítvány. Munkám során igyekeztem a  magyar közigazgatást és  tudománypolitikát néha akadályozó tekintélytiszteletet visszaszorítani.

Szerintem nagyon sikeres és  jó dolgokat sikerült összerakni, a  Professzorok Házának átszervezése is nagyon jó eredménnyel járt. Valójában számomra ez  kiváló iskola volt. Utólag azt tudom mondani, sokkal jobb, hogy kívülről jöttem be a  minisztériumba, mert egy ott szocializálódott vezetőhöz képest jobban ráláttam a  dolgokra, és  rugalmasabban tudtam kezelni azokat. Észrevettem az  intézményi problémákat, hogy a  háttérintézményi rendszerben nagyságrenddel több erőforrás és  ember van, mint egy minisztériumnál. Például az  egészségügy sem egyenlő az  Emberi Erőforrások Minisztériumának Egészségügyért Felelős Államtitkárságával, hanem látni kell mögötte egy nagyon kiterjedt egészségügyi háttérintézményi rendszert is. A  magyar államapparátusban  –  amit már Magyary Zoltán is jól látott  –  a  minisztérium csak egy szűk politikaképző elit, az  igazi hadtestet a  minisztériumi háttérintézmények jelentik. Utóbbiaknak ezért tulajdonított nagyon fontos szerepet a  Magyary-jelentés, vagyis az  első magyar közigazgatási szervezetkataszter. 1999  végén Pálinkás József, az  Oktatási Minisztérium parlamenti államtitkára felkért, hogy afféle technokrataként, technológusként vegyek részt a  Gazdasági Minisztériumtól az  Oktatási Minisztériumhoz áthelyezett Országos Műszaki Fejlesztési Bizottság (OMFB) átszervezésében. Az  OMFB akkor egy bonyolult hivatal volt, a  hírszerzéstől kezdve sok minden tartozott oda, és  én kaptam a  feladatot, hogy rövid időn belül egy meglehetősen nagy  hivatalból csináljak egy kisebb, áramvonalasabb  miniszteri államtitkárságot, ami egy elég karakteres változást jelentett. A  munkát rendesen elvégeztük, és  ez olyan referencia volt, hogy Pokorni Zoltán megkért, jöjjek be a  minisztériumba, mert neki erre a  szervezeti hatékonyságra és  közigazgatási tevékenységre van szüksége. Igent mondtam, és  2000.  június elsejével kineveztek az  Oktatási Minisztérium közigazgatási államtitkárának, tisztségemben 2002.  május 29-ig teljesítettem szolgálatot.

Ezekben az  években napirenden volt a  felsőoktatási intézmények integrációja vagy valamilyen mértékű átszervezése. Erről milyen emlékei vannak?

1999-ben gondot jelentett, hogy túlterheltek voltak a  felsőoktatási intézmények. Akkoriban évente 150-160  ezren jelentkeztek, és  nem az  volt a  probléma, mint manapság, hogy konganak az  intézmények az  ürességtől, mert nincs elég hallgató, hanem az, hogy fel tud-e szívni annyi hallgatót a  felsőoktatási rendszer. Az  1990-es évek végén hihetetlen egyetemalapítási konjunktúra volt, az  integrációt valójában üzemszervezési szempontból kellett végrehajtani. Látszott már ugyanis, hogy ekkora intézményrendszert az  akkori tudományos-egyetemi elit nem tud működtetni. Az  oktatókat és  a  felsőoktatási adminisztrációt néhány egyetemre akartuk koncentrálni. Az  akkori koncepció lényege az  volt, hogy a  fejlődőképes, gazdaságilag erős városokban ne  főiskola legyen, hanem egyetem. Lényegében ebben a  szellemben alapította az  első Fidesz-kormány a  Széchenyi István Egyetemet Győrben. Sok vita folyt 1999-ben az  agrár- és  egészségügyi ágazat felsőoktatási intézeteinek integrálásáról Debrecenben és  Pécsett. Az  agrárszféra számára ez  máig fájó seb, és  azóta is újra meg újra felmerül, hogy ezek beolvasztása hiba volt. Én azonban ma is úgy látom, hogy észszerűbb, ha egy városban egy nagy tudományegyetem van, mint ha a  felsőoktatási rendszer nagyon tagolt, intézményi és  földrajzi szempontból egyaránt.

Ezek szerint két irányban haladt a  felsőoktatás átalakítása ekkor? Az  ágazatiság oldása, az  egyes minisztériumokhoz kötött felsőoktatási intézményrendszer integrálása felé, valamint az  elitképző egyetemek létrehozása felé? Milyen minták hatottak az  integráció tervezése során?

Igen, ez  a  két irány létezett. Sokat számított, hogy az  első Orbán-kormányban melyik minisztériumnak erősebb a  pozíciója a  Pokorni Zoltán vezette minisztériuméhoz képest. Ettől függően sikerült végrehajtani a  három vidéki orvosi egyetem integrációját, kevésbé viszont az  agráregyetemek,  főiskolák esetében. Persze én nem voltam jelen a  kormányüléseken, csak az  eredményt láttam. Úgy gondoltuk, és  én ma is így gondolom, hogy a  felsőoktatás olyan, mint egy flotta, kellenek anyahajók, meg kellenek naszádok, és  mindegyiknek megvan a  maga dolga. A  lokális munkaerőpiaci igényeket a  főiskoláknak kell kielégíteniük, mint Németországban a  Hochschuléknak. Ezzel szemben mindenhol hatalmasra duzzadt  főiskolák jöttek létre, mindenhol médiaképzéssel. Ez  nagy hiba. A  Dunaújvárosi Főiskolának eredendően az  lett volna a  célja, hogy kielégítse a  helyi Dunaferr munkaerőpiaci igényét, ehelyett ott is média és  kommunikáció szakokat tartottak fenn. A  Széchenyi Egyetemet viszont mind a  mai napig az  ottani ipar húzza, az  Audi. Ezeken a  főiskolákon, kisebb egyetemeken kívül vannak a  nagy tudományegyetemek, történelmi előzménnyel, Pécsett, Szegeden, Debrecenben, amelyeket multipotenssé kellett tenni az  integrációval. Szerintem ez  jól működik ma is. Miskolc kakukktojásnak számított, mert Miskolcon volt egy nehézipari egyetem, ahol létrejött a  jogi kar meg a  bölcsészkar, de vitatható színvonallal. Az  volt a  lényeg, hogy a  nagy magyar városokban a  helyi értelmiség megtartása érdekében legyenek erős tudományegyetemek.

Ekkor felmerült a  későbbi Nemzeti Közszolgálati Egyetem integrációjához hasonló ötlet?

A Nemzeti Közszolgálati Egyetemmel kapcsolatban érdekes előzménynek tekinthető az  Andrássy Gyula Német Nyelvű Egyetem megalapítása ebben az  időben. 2001-ben a  magyar, a  bajor, a  baden-württembergi és  az  osztrák kormányfő által kiadott ulmi nyilatkozat aláírása után elkezdődött az  egyetem szervezése. Az  ulmi nyilatkozathoz hasonló regionális politikai ambíciók hozták létre korábban a  Közép-európai Egyetemet, a  CEU-t Budapesten, amely egyfajta idegen testként működött a  magyar felsőoktatás rendszerében. Az  én feladatom az  volt, hogy egyrészt a  német–magyar együttműködést tető alá hozzam, ebben segített német hátterem, mert diákkoromban több ízben kaptam németországi és  svájci ösztöndíjat. Másrészt itt egy teljesen új intézményt kellett összerakni, az  egyetem elhelyezésétől kezdve. Ez  utóbbinál volt olyan elképzelés, hogy épüljön meg valamelyik németek lakta településen, mondjuk Budaörsön, de szóba került a  Ludovika épülete is. Nekem viszont az  volt az  álláspontom, hogy a  pesti belvárosban legyen az  egyetem, ahonnét a  hibás várospolitika miatt az  értelmiségi elit kiköltözött a  kertvárosokba. Azt akartam tehát, hogy a  komoly építészeti értéket képviselő épületek kapjanak megfelelő funkciót, ez  valamennyire segíthette volna az  elhanyagolt belső pesti kerületek újjáéledését is. Ott volt példának az  akkor az  ELTE Szociológiai és  Szociálpolitikai Intézetének otthont adó, igen rossz állapotú, régóta felállványozott Festetics-palota a  Pollack Mihály téren, amelyről akkoriban az  a  vicc járta, hogy lassan már maga az  ácsolat is védetté válik. A  kormányzati döntés a  leendő egyetemnek ezt az  épületet adta, és  2001  decemberében én kaptam meg a  feladatot a  felújítás irányítására, valamint a  tanulmányi rend, a  curriculum kidolgozására. Az  Andrássy Egyetem rendeltetéséről máig ható vita folyt. Az  egyik lehetőség az  lett volna, ha a  bajor, osztrák, magyar stb. akadémiai-egyetemi életből kikerült személyek, emerituszok parkolópályája lesz. Én ezzel szemben azt támogattam, hogy az  egyetem váljon a  szovjet Nemzetközi Kapcsolatok Intézetének (IMO), a  híres diplomataképzőnek egy érdekes ellenpontjává, egyszersmind a  magyar külpolitikában több mint száz éve létező nyugat-balkáni külpolitikai orientáció egyik bázisává, amely gyakorlatorientált, mély bölcseleti megalapozottságú képzést nyújt. Az  járt a  fejemben, hogy csináljunk egy olyan laboratóriumot, ahol arra képezzük ki a  jövendő diplomatákat, hogy éles helyzetben, például egy sajtótájékoztatón miként kell reagálni, mit kell mondani, különös tekintettel a  médiaképességre. Csak utalni szeretnék arra, hogy egy külügyminiszter kvalitását nem a  történelmi műveltség adja, hanem az, hogy tud-e röviden fogalmazni. Az  Andrássy Egyetem indulása sajnos késett, már a  Medgyessy-kormány adta át, aztán át is lényegült, és  a  2003-ban létrehozott Habsburg Történeti Intézettel kezdett rivalizálni. Az  alapgondolat tehát az  volt, hogy a  magyar állam hozzon létre egy olyan intézményt, amely a  közvetlen közszolgálati szakemberszükségletét, HR-igényét elégíti ki nemzetközi összefüggésben is értelmezhető módon, szimbolikus környezetben. Az  Andrássy Egyetem a  Palotanegyedben, a  „mágnásnegyedben” kapott reprezentatív épületet, a  kora dualizmus kori országgyűlések helyszínei, az  Olasz Intézet és  a  Nemzeti Múzeum közelében. Ennek üzenetértéke volt.

A miniszteri biztosi, illetve államtitkári ideje alatt voltak-e integrációs kísérletek a  Zrínyi Miklós Nemzetvédelmi Egyetemmel, a  Rendőrtiszti Főiskolával és  az  Államigazgatási Főiskolával kapcsolatban?

Az Államigazgatási Főiskola 2000-ben beolvadt a  Budapesti Közgazdaságtudományi Egyetembe. Én 1999  és 2002  között a  nemzetvédelmi egyetemmel, a  Rendőrtiszti Főiskolával nem foglalkoztam. Pokorni Zoltán és  Pálinkás József vettek részt a  felsőoktatás átalakításáról folytatott parlamenti vitában, erről ők rendelkezhetnek információval. Akkor az  volt a  kiindulási pont, hogy egy autonóm felsőoktatási intézményrendszer kielégíti a  magyar állam HR-igényét, így a  jogi karok a  közigazgatás, a  rendőrtisztképzés a  rendvédelem, a  honvédtisztképzés pedig a  honvédelem számára gondoskodik az  utánpótlásról. Számunkra kicsit idegen test volt a  felsőoktatásban a  Belügyminisztériumhoz, illetve a  Honvédelmi Minisztériumhoz tartozó Rendőrtiszti Főiskola és  a  nemzetvédelmi egyetem, ezekhez akkor mi az  oktatási tárcánál nem is nyúltunk. Ami a  rendőrtisztképzést illeti, ebben az  időben Pintér Sándor belügyminiszter közreműködésével a  magyar és  az  amerikai kormány kötött megállapodásokat az  1996-ban alapított Nemzetközi Rendészeti Akadémia működési feltételeinek biztosításáról. Szerintem Pokorni Zoltán reálisan felmérte, hogy első körben az  agrár- és  egészségügyi felsőoktatás területén lehet megvalósítani az  integrációt. Ha ezt kiterjesztette volna a  honvédelemre és  a  belügyre is, akkor a  két tárca szembekerült volna az  Oktatási Minisztériummal, és  ez talán az  egész folyamatot megakasztotta volna. Lehetséges, hogy ha 2002-ben a  Fidesz maradt volna kormányon, ott is létrejött volna az  integráció.

A 2002-ben megalakult Magyary Zoltán-törzsasztal milyen szerepet játszott a  2010  utáni integrációs törekvésekben?

2002-ben egy kicsit úgy éreztem, hogy a  kormányváltás után, a  közigazgatási szakemberek lecserélésével minden szempontból minőségi romlás állt be. Sokakkal folytatott beszélgetést követően 2002  októberében összejöttünk Cséfalvay Zoltánnal, Bártfai Bélával és  másokkal a  Magyary-törzsasztal alakuló ülésére a  Magyar Tudományos Akadémián, ahol jó viszonyban voltunk az  akkori elnökkel, Vizi E. Szilveszterrel. Azt hiszem, hogy a  közigazgatás szakmai elitje jött össze ott, kár lett volna, ha szétszéled. Nyolc év alatt ötvenhárom ülést élt meg a  Magyary-törzsasztal, közel száz tagja volt. Fürjes Balázstól kezdve hosszasan sorolhatnám, ki mindenki tartott ott előadást. Kicsit a  Rotary Clubot vettük mintaként, egy laza szalon jellegű forma volt ez. Több hozadéka volt a  törzsasztalnak. Egyrészt bizonyos embereket mentális és  szakmai értelemben  –  az  egyébként is kis méretű  –  közigazgatási elitben tartottunk, és  ez a  Fidesz 2010-es hatalomra kerülése után segítette a  közigazgatási munkát. A  másik következmény az  volt, hogy a  törzsasztal keretében, 2005–2006-ban Navracsics Tiborral elkezdtünk közösen dolgozni a  polgári kormányzás programján. Ennek során felvetettem, hogy a  gazdaságfejlesztési Széchenyi-terv mintájára a  közigazgatást is brandelni kellene,  főleg a  közigazgatás önbecsülése végett. Az  a  véleményem, hogy a  nagy történeti sorsfordulók  –  háborús vereség, gazdasági válság, politikai összeomlás után  –  a  névtelen hősök elkezdték működtetni a  magyar állam gépezetét, és  csodát tettek. Erről tartottam is előadást a  törzsasztal egyik összejövetelén. A  magyar önképbe beépült az, hogy háborút Mátyás király óta nem nyertünk, és  ez kudarctűrő képességünkre is negatívan hatott. Pedig a  magyar közigazgatásnak nincs miért szégyenkeznie, mert 1867, 1920, 1945  tanulságai mind arról szóltak, hogy a  magyar államapparátus nagyon nehéz helyzetből fel tudott állni, és  fel tudott építeni egy olyan hátteret, amelyből a  gazdasági prosperitás el tudott indulni. Elhatároztuk, hogy elkészítjük a  Magyary-jelentést. Akkor fogalmazódott meg az  állami szervezetkataszter terve. 2006-ban nem nyert a  Fidesz, így még négy évünk lett felkészülni a  feladatra, dolgoztunk tovább. 2009-ben már látszott, hogy a  Fidesz fog győzni, ezért elkezdtük Navracsics Tiborral élesíteni a  koncepciót. Arra gondoltunk, hogy egy komplexebb dolgot kellene csinálni. Nagyjából kialakult a  fejemben, hogyan nézne ki, ezt később a  Magyary-programnál le is írtam. Ez  egy rugalmas értelmezési keret volt, már nemcsak feladat- és  szervezetkataszter, hanem szó volt benne a  közigazgatási eljárásokról és  a  személyzetről is. Utóbbival kapcsolatban kezdtünk el azon gondolkodni, hogy honnan jön a  személyi állomány a  magyar közigazgatásba. Meg kellett nézni, hogy mit tudunk a  helyzet javításáért tenni. Kis Norberttel nagyon jó, baráti viszonyt ápoltam, folyamatosan jelezte nekem, hogy a  Corvinus Közigazgatástudományi Karán milyen munka folyik. Mondtam, hogy valahogy a  kart jobban be kellene vonni a  folyamatokba. Valahol itt jöhetett elő egy közszolgálati-közigazgatási egyetem ötlete.

Hogyan jött az  ötlet a  honvéd- és  rendőrtisztképzés idecsatolására?

A helyzet úgy hozta, hogy a  2010-es kormányváltás után nagyon erős Közigazgatási és  Igazságügyi Minisztérium jött létre, a  ciklus elején a  miniszterelnök tudatosan felértékelte a  közigazgatás szerepét. Nekem is nagy hatásköröm volt kifogásolási joggal rövid regnálásom idején. Ez  egy rendkívüli jogrend logikájából következett. Korábban a  közigazgatás belügyi területnek számított, most folyamatosan voltak közös ügyek Pintér Sándor belügyminiszterrel, aztán a  közszolgálati képzésnél szóba jött a  rendőrtisztképzés kérdése is. Így nagyjából kialakult az  a  modell, amelyről az  Andrássy Egyetem kapcsán már beszéltem, és  amelynek lényege az  intézményi autonómia és  a  közszolgálati HR-igény összhangja volt. A  kormány megrendelőként lép fel közvetlenül, és  nem a  professzorokkal tárgyal a  képzés tartalmáról, hogy ne torzuljanak az  információk. Összeállt a  háromtagú liga, a  Honvédelmi Minisztérium, a  Belügyminisztérium és  Közigazgatási és  Igazságügyi Minisztérium, ahol az  első kettő rendelkezett önálló felsőoktatási intézménnyel, ezért leginkább az  államigazgatás-tudományi területen volt tennivaló, amely a  Corvinus Egyetemhez tartozott.

Hogyan jött szóba a  Ludovika a  közszolgálati egyetem épületeként?

Szarka Gábor 2009-től beszélt erről, és  én is jól ismertem a  Ludovikát. Külföldön járva gyakran irigykedtem, hogy egyik vagy másik épület ma is azt a  funkciót szolgálja, mint akkor, amikor megépült, például Bécsben a  Kunsthistorisches Museum vagy a  Naturhistorisches Museum. Ilyenkor mindig úgy éreztem, hogy a  csodával határos módon megmaradt Ludovika érdemtelenül rossz helyzetben van, pedig sokkal többre lenne hivatott. Ugyanarra gondoltam, mint a  Festetics-palota és  az  Andrássy Egyetem esetében: ez  egy kiváló lehetőség az  egyetem campusa számára és  a  városrehabilitációra is. Az  ötlet Hende Csaba honvédelmi miniszternek is tetszett.

Az ötlet mikor merült fel?

2010  nyarán.

Amikor a  tárcaközi egyeztető bizottságok elkezdtek dolgozni?

Igen, amikor elkezdődött ez  a  munka, kidolgoztattam a  Ludovika épületére vonatkozó koncepciót, amely eltért attól, ami most megvalósult. Nekem más volt az  álláspontom, nagy campust szerettem volna. 2010  nyarán bejártam a  Ludovikát, nagyon nagy hatást gyakorolt rám, hogy mi minden maradt meg, milyen lehetőségek rejlenek ebben az  ingatlanban. Ezeket egy egyszerű halandó nem láthatja, mert nem jut be a  BKV autóbuszgarázsába. Takács Viktor barátommal, a  XI.  kerületi  főépítésszel meg is terveztettem a  Ludovika Campust. A  terv 2010  nyarának végére  –  Kocsis Máté VIII.  kerületi polgármesterrel egyeztetve  –  el is készült. Én akkor úgy képzeltem, hogy az  a  rész, ahol most a  kollégium épült, maradjon park, a  mögötte lévő szlömös, rossz állapotú Korányi utcai házakat kellett volna aránylag olcsón megvenni, és  helyükre a  kollégiumot felépíteni. Megvolt tehát az  elhelyezés és  a  tanulmányi rend, a  curriculum koncepciója. Elmentem a  Rendőrtiszti Főiskolára, a  Sárkány ezredes úr által tartott értekezletre, és  ellátogattam a  nemzetvédelmi egyetemre is. Utóbbit ismertem a  Doktoranduszok Országos Szövetségének elnökeként, de a  Tavaszi Szél konferencia miatt is. Mindkét helyen jól látszott, hogy erős karakterrel bíró intézmények: a  nemzetvédelmi egyetemnek volt tudományos beágyazottsága, de morális és  orientációs válsággal küszködött, a  Rendőrtiszti Főiskolán  pedig a  tudományos színvonalat kellett emelni. Ez  állt a  Corvinus Egyetem Közigazgatástudományi Karára is, ahol a  jogi oktatást akadémiai szempontból fel kellett húzni. Az  ott oktató Kis Norbert kapta ezt a  feladatot, és  kinevezték a  Közigazgatási és  Igazságügyi Minisztérium miniszteri biztosává. Ő  koordinálta a  folyamatot, széles látókörrel és  nagy munkabírással. Azt hiszem, komoly gesztust tett a  belügyminiszter és  a  honvédelmi miniszter azzal, hogy beadták a  közösbe a  Rendőrtiszti Főiskolát és  a  nemzetvédelmi egyetemet, mert az  integrációt a  KIM dominálta. Szerintem Pintér Sándor és  Hende Csaba is komoly konfliktust vállalt fel ezzel a  tárcáján belül. A  tényleges integráció részleteinek irányítására aztán létrejött a  Fenntartói Testület, ahová a  Honvédelmi Minisztérium Szarka Gábort, a  Belügyminisztérium Janza Frigyest, a  Közigazgatási és  Igazságügyi Minisztérium pedig engem delegált. Érdekesség, hogy a  külügy is szeretett volna beszállni a  közszolgálati integrációba. Prőhle Gergely a  diplomataképzést szerette volna ide bevinni. Én ezzel nem értettem egyet, mert az  volt a  benyomásom, hogy az  echte közszolgálati fegyelemben kinevelt diplomatákat nem fogadja be a  külügyi elit. Inkább azon dolgoztam volna, hogy az  Andrássy Egyetemet visszatérítsük arra, amire létrejött, tehát a  korszerű, digitális világban is otthonosan mozgó, a  Facebookot, a  Twittert is jól kezelő diplomaták képzésére, mert az  Andrássy Egyetem kissé bölcsész jellegűvé vált. Ennek is megvan persze a  maga értéke, de akkor mi nem ezt néztük.

A Zrínyi Nemzetvédelmi Egyetemen és  a  Rendőrtiszti Főiskolán az  oktatók és  a  hallgatók, illetve az  intézmények vezetői hogyan fogadták az  integráció hírét?

A Zrínyin 2010-ben drámai helyzet állt elő Szabó rektor úr ügye miatt, ott inkább örültek, hogy új történet tud elkezdődni, és  Hende miniszter úr is erősen beavatkozott. Ott nem éreztem problémát a  fúzióval kapcsolatban. A  Rendőrtiszti Főiskolán voltak, akik  nem örültek, azonban a  Közigazgatási és  Igazságügyi Minisztérium elég erős volt, és  Pintér Sándor is az  integráció mellé állt. Onnantól pedig a  parancsot végre kellett hajtani. Az  biztos, hogy komoly ellenállás alakult ki, de ennek részleteit teljes egészében nem ismerem, mert az  integrációból 2011  végétől fokozatosan kiszálltam. Patyi András rektorrá történt kinevezése után, nagyjából 2012  augusztusáig kormánybiztosként leginkább őt segítettem úgy, hogy közben háttérbe húzódtam.

Köszönjük a  beszélgetést!

Az interjút készítette: Szécsényi Mihály és  Toldi Lóránt

„[S]zövetséget kötöttünk arra, hogy lennie kell
Nemzeti Közszolgálati Egyetemnek.”

Interjú Kis Norberttel[2]

Professzor úr, milyen emlékei vannak, mikor indult el történelmileg az  integrációs gondolat? A  2000-es évek elején történt kísérletekről volt-e tudomása, van-e valamilyen emléke?

A 2000-es évek eleje helyett inkább visszamennék a  ’90-es évekre, hiszen a  felsőoktatási intézmények első nagy integrációs hullámának előkészítése 1998–1999-ben zajlott. Az  akkori Oktatási Minisztériumban jogi  főosztályvezető voltam, és  annak a  munkacsoportnak a  vezetője, amelyik az  intézményi, egyetemi,  főiskolai integrációkat megvizsgálta, előkészítette. Arra tekintettel volt erre szükség, hogy azt megelőzően nem volt a  magyar felsőoktatásban ilyen átfogó integrációs kormányzati intézkedés, tehát nem nagyon voltak előzményei annak, hogyan kell ilyet csinálni. Abban az  időszakban az  Államigazgatási Főiskola, a  Zrínyi Miklós Nemzetvédelmi Egyetem és  a  Rendőrtiszti Főiskola külön, egymástól függetlenül létezett. Olyan koncepció az  Oktatási Minisztériumban nem volt, amelyik az  akkor még önálló felsőoktatási intézményeknek bármilyen kombinációban történő integrációjára vonatkozott volna. Szintén nem volt olyan koncepció, amelyik a  közszolgálati felsőoktatás integrált modelljét vizsgálta volna.

A Belügyminisztériumban, bár erről én hivatalos dokumentumokat nem láttam, 1990  után megvizsgálták azt, hogy az  Államigazgatási Főiskola és  a  Rendőrtiszti Főiskola egyesítése megtörténhet-e. Akkor a  Rendőrtiszti Főiskola a  BM által felügyelt felsőoktatási intézmény volt, az  Államigazgatási Főiskola viszont  –  hasonlóan más általános szabályok szerint működő egyetemekhez,  főiskolákhoz  –  autonóm, pontosabban az  Oktatási Minisztérium gyakorolta a  fenntartói jogokat. A  vizsgálódás tehát megtörtént, de nem vezetett eredményre, a  BM végül is nem kezdeményezte az  Oktatási Minisztériumnál ezt az  egyesítést.

1998–1999-ben az  OM-ben voltak olyan felsőoktatásitörvény-módosítási verziók, amelyek egy bizonyos idő vagy moratórium után egyes  főiskolák önállóságát megszüntették volna. Leginkább azokét a  főiskolákét, illetve egyetemekét, amelyek csak egy tudományterületen működtek. A  BM-ben ennek hatására megszületett egy olyan elgondolás, miszerint ez  azt jelentheti, hogy a  szakfőiskoláknak valamit csinálniuk kell, valamilyen integrációba bele kell menekülniük. Mindenki valamilyen integrációs utat keresett magának, amelyben multidiszciplináris intézményként létezhetett volna tovább, mert ebbe az  irányba mutattak a  törvény előkészületei. A  Rendőrtiszti Főiskola meg tudott maradni önállóan, mert rájuk külön szabályozás vonatkozott, vagyis ez  az  Államigazgatási Főiskolának lehetett volna egyfajta túlélési opció, hogy ne egy nagyobb egyetem integrálja magába. Ezért más egyetemi partnerek után nézett, amelyek között felmerült a  Műegyetem, majd az  ELTE neve is. Végül a  Közgazdaságtudományi Egyetembe integrálódott, így jött létre 2000-ben a  Budapesti Közgazdaságtudományi és  Államigazgatási Egyetem. Ezt a  történetet az  akkori integrációs helyezkedés egyik epizódjának tekintem, és  nem mondanám azt, hogy ez  már a  Nemzeti Közszolgálati Egyetem modelljének az  előkészítése lett volna.

Ennek az  integrációs törekvésnek volt-e valami nemzetközi trendje, vagy ebben a  formában magyar sajátosságnak tekinthető?

Az egyetemek integrációja különböző időszakaszokban és  hullámokban, de gyakorlatilag a  legtöbb európai országban elkezdődött. Van, ahol az  1990-es években, másutt a  2000-es években. Mások a  felsőoktatási rendszerek, más az  állami intézmények helye, a  kormány hatásköre a  felsőoktatással kapcsolatban, tehát mondhatjuk azt, hogy mindenhol másként történt. Végső soron az  az intézményszervezési, költséghatékonysági racionalitás, hogy ne aprózódjon szét az  intézményrendszer, hanem valamilyen rendezőelv szerint integrálódjanak intézmények, mindenhol érvényesült.

Magyarországon ez  megkezdődött 2000-ben, aztán a  szocialista kormány idején is volt egy integrációs hullám, 2006  és 2007  környékén, és  kisebb integrációk vannak folyamatosan, tehát, mondjuk így, áramvonalasabb lett a  felsőoktatás intézményrendszere.

Az első Orbán-kormány időszakában egy védelmi vagy nemzetvédelmi karakterű, a  Zrínyi Miklós Nemzetvédelmi Egyetem és  a  Rendőrtiszti Főiskola bevonásával végbemenő integrációs kísérlet vagy elképzelés is napirenden volt. Mindez a  tárcaközi egyeztetések szintjéig is eljutott, de igazából egyik tárca sem támogatta.

Én erre részleteiben nem emlékszem, de az  1998–1999-es felsőoktatási intézményi reformnak a  része lehetett. Addig a  minisztériumi ágazati felügyelet eléggé szétszabdalta a  felsőoktatást. Például egyes  főiskolák, egyetemek az  agrárminisztérium, míg például az  orvosi egyetemek az  egészségügyi minisztérium felügyelete alatt működtek. Tehát egy olyan lépéssorozat is volt, hogy az  ágazati felügyelet alól egységes oktatási minisztériumi felügyelet alá kerüljenek az  intézmények, ne az  ágazati felügyelet legyen a  főszabály. Néhány kivétellel, de egységes irányítás volt a  cél. Ilyen kivétel maradt a  Rendőrtiszti Főiskola, de rövid ideig még ezzel kapcsolatban is szóba került, hogy az  OM általános felügyelete alá tartozzon. Úgy gondolom, hogy az  említett integráció is ebben az  összefüggésben merülhetett fel: tehát ha a  Zrínyi Miklós Nemzetvédelmi Egyetem esetleg általános felügyelet alá jön be, akkor ez  milyen intézményi integráció keretében történjen.

A felsőoktatás rendszerét még 2000  után is az  intenzív változások levegője vette körül, hiszen lement egy integrációs hullám, amely egy rendkívül bonyolult rendszerből egy másik bonyolult rendszert hozott létre. Ez  új intézményi hálót szőtt, és  mindennek nyilván utánkövetése is volt. 2001-ben felmerülhetett még az  új intézményrendszer korrekciója, de a  választásokkal 2002-ben lezárult ez  a  történet.

2002  után lett mindennek folytatása?

Nem tudok arról, hogy ezt követően 2010  júliusáig felmerült volna a  honvédelmi, a  rendvédelmi és  az  államigazgatási felsőoktatási intézményeknek valamifajta integrációja és  egy ilyen integrált intézményi modell elkészítése. Az  akkor hivatalba lépő szocialista kormányban lehetett erről szó, de erről semmi biztosat nem tudunk.

A kormányzati készülődésben, tehát a  2010  júliusa előtti néhány évben felmerült-e koncepció szintjén, hogy kormányzati pozícióban egy ilyen lépéssorozat elindulna?

A Pokorni Zoltán által vezetett oktatáspolitikai műhelyben tudomásom szerint nem merült fel ez  az  ötlet, hasonlóképp Navracsics Tibor műhelyeiben sem. Tehát nem volt készülődés a  Nemzeti Közszolgálati Egyetemhez hasonló felsőoktatási megoldás vagy modell létrehozására. Nem értesültem minden műhelyben folyó munkáról, így elképzelhető, hogy biztonsági, közbiztonsági, rendvédelmi felsőoktatási vagy más műhelyekben ez  a  gondolat felmerült. Mindenesetre annak lehetőségéről, hogy megtervezhetünk egy egységes közszolgálati felsőoktatást, 2010  júliusában hallottam először.

Akkor úgy kerültem bele a  folyamatokba, hogy 2010.  június 8-án, néhány nappal a  kormány hivatalba lépése után, miniszteri biztos lettem a  Közigazgatási és  Igazságügyi Minisztériumban, azzal a  feladattal, hogy a  Kormányzati Személyügyi Szolgáltató és  Közigazgatási Képzési Központ nevű háttérintézményt szervezzem át. Emlékeim szerint  –  a  Nemzeti Közigazgatási Intézet előkészítésén túl  –  már benne volt a  határozatban néhány kormányzati, humánpolitikával, humánstratégiával kapcsolatos előkészítő feladat is. Még abban a  hónapban felállt az  új apparátus, az  új államtitkárok hivatalba léptek, és  őrületesen gyors szabályozási munka indult a  megyei kormányhivatalok kialakításáról, az  új közszolgálati szabályozást tekintve a  kormánytisztviselői rendszer felállításáról, tehát elképesztő intenzitással és  tempóban zajlott a  jogalkotás.

A KIM-ben akkor mi elkezdtünk beszélgetni Navracsics Tibor miniszterrel és  Gál András Levente akkori közigazgatási államtitkárral arról, hogy a  közigazgatási továbbképzés és  vezetőképzés, az  előmeneteli vizsgák, valamint a  Corvinus Egyetemen működő Közigazgatástudományi Kar közös platformja tekintetében egy, a  francia École nationale d’administrationhoz hasonló intézményi konstrukció érdekes lenne. Ennek kapcsán nem merült fel akkor, hogy a  rendvédelmi és  a  honvédelmi felsőoktatással való hármas integráció valósuljon meg. Némileg meglepetésszerűen jött elő júliusban egy kormányülésen Hende Csaba honvédelmi miniszter úr ezt megalapozó felvetése, de én nem voltam ott, ezt már csak Navracsics miniszter úr és  Gál András Levente elmondásából tudom.

Tehát a  kormányülésen merült fel az, hogy a  közszolgálat megerősítését célzó, egységes egyetem gondolatát meg kellene vizsgálni. Jegyzőkönyveket nem láttam, de az  ötlet és  a  feladat a  KIM-ben nálam landolt. Az  indító instrukció, amivel el kellett kezdenem dolgozni, az  volt, hogy a  nemzetvédelmi egyetemet, a  Rendőrtiszti Főiskolát, illetve a  Corvinus Közigazgatástudományi Karát érintené az  összevonás. Augusztus első napjaiban hívtam össze a  KIM-ben az  első egyeztetést ebben az  ügyben, amelyen részt vett a  három intézmény vezetése.

Az RTF részéről ott voltak a  főiskola rektora, Sárkány István mellett többen is. A  Zrínyi Nemzetvédelmi Egyetem megbízott vezetője, Deák János vezérezredes Hende miniszter úr megbízásából volt jelen, hiszen az  előző rektort előzetes letartóztatásba helyezték korrupciós ügyek miatt. Ott volt a  későbbi megbízott ZMNE-vezető, Lakatos László tábornok, a  BM részéről Pintér miniszter úr megbízásából Janza Frigyes tábornok, a  HM részéről pedig a  személyügyi  főosztályvezető és  a  személyügyi helyettes államtitkár. Én képviseltem a  KIM-et, és  ahogy említettem, ott volt még az  érintett felsőoktatási intézmények részéről a  Corvinus Egyetem vezetése Mészáros Tamás rektor, illetőleg Imre Miklós akkori kari dékán képviseletében.

Egy hosszú asztalnál sokan ültünk, itt beszéltük át először a  tárcák álláspontjait az  ötlettel kapcsolatban. Az  érintett intézmények inkább hallgattak, figyeltek, hogy mi lesz velük, a  BM és  a  HM emlékeim szerint óvatosan nyilatkozott az  ügyben, és  végül is azzal váltunk el, hogy én fogjam össze ezt a  munkacsoportot. Készítsek elő anyagokat, majd lépésről lépésre haladunk tovább a  feltérképezéssel, illetve az  előkészületekkel.

Janza tábornok úr már a  kezdetektől aktív, és  óvatosan, de támogató volt, ehhez az  attitűdhöz pedig rövidesen csatlakozott Szarka Gábor ezredes, a  honvédelmi miniszter kabinetfőnöke. Egy idő után alapvetően ebben a  háromszögben egyeztettük az  előrehaladás kérdéseit  –  illetőleg a  HM részéről még aktív volt Deák János vezérezredes, de ő  egy kicsit távolabbról nézte az  eseményeket. Úgy haladt a  munka az  ezt követő három-négy hónapban  –  a  tárgyalások kezdeti szakaszát jellemző hangulatot felidézve  –,  hogy az  volt az  érzésem, amennyiben nem támogatjuk konstruktív és  bátor, néha vakmerő anyagokkal az  együtt gondolkodást, akkor elalszik az  ügy.

Nem volt nyomás egyik oldalról sem, hogy siessek az  előkészítő munkával. A  júliusi ötlet ott maradt a  levegőben azzal, hogy Kis Norbert miniszteri biztosként vigye az  ügyet. Az  ütemezésre és  a  kormányzat felé történő visszacsatolásra vonatkozóan nem volt konkrét elvárás. Viszont az  volt a  benyomásom, hogy ha nem gyorsítom ezt az  előkészítő munkát, akkor szétoszlik a  csapat.

Tehát a  HM-ben a  minisztert és  az  apparátust vagy a  minisztériumot képviselő személyeket illetően valamelyest kinyílt az  olló. Hende miniszter úr volt a  kezdeményező, és  ehhez képest  –  az  imént elhangzottak szerint  –  a  HM részéről delegált tagok nem mutattak túlzott aktivitást.

Inkább úgy fogalmaznék, hogy az  akkori kormányzati munkamegosztásban a  KIM egyfajta szuperminisztériumként működött, Navracsics Tibor volt a  miniszterelnök-helyettes, Gál András Levente vezette a  közigazgatási államtitkári értekezletet, tehát eléggé koncentrálódott a  kormányzati előterjesztésekkel kapcsolatos felelősség a  KIM-ben. Úgy gondolom, hogy ez  is közrejátszott abban, hogy a  HM és  a  BM úgy gondolkodott: ha a  KIM ezt az  ügyet kézbe vette, akkor vigye végig, mi ott állunk mellette, és  a  döntési pontokon majd meglátjuk, hogy támogatható-e a  javaslata.

Tehát a  három minisztérium és  erőforrás nem szimmetrikusan állt fel, a  KIM-nek csúcsminisztériumként kellett előkészíteni az  ügyet. De ismét hangsúlyozandó: olyan nyomás sem a  kormány, sem az  érintett minisztériumok részéről nem volt, amely az  ügy meghatározott rend szerinti előrehaladását vagy záros határidőn belül kormányhatározat születését írta volna elő. Elég sok ügy akkoriban így alakult, 2010  második felében elképesztő kormányzati döntési dömping volt. Tehát nem szerepelt kiemelt ügyként vagy egyáltalán csak fontos ügyként sem az  agendában. Az  ősz úgy zajlott, hogy én időről időre összehívtam ezt a  munkacsoportot, és  az  ilyenkor megszokott módon kormány-előterjesztéseket készítettem arról, hogy a  három minisztérium javaslatára milyen döntések meghozatalát kéri a  kormánytól.

Ez igencsak kreatív munka volt. Azt tudni lehetett, hogy egy törvény kell róla, de arra előzmény és  példa sem volt, hogy három minisztérium hogyan csinál egy közös felsőoktatási intézményt, amely nem az  oktatásért felelős tárca fenntartásában van. Nem volt ugyanis sem akkor, sem azóta olyan intézmény a  költségvetési szervezetrendszerben, amelyet három minisztérium irányítana. Tehát egyfajta minisztériumi irányítási integrációról is szó volt.

Emellett intézményegyesítő törvényre is szükség volt, de még azt megelőzően  –  ha jól emlékszem  –  két kormányhatározat volt az  ügyben. Ezeknek az  előkészítéséről, egyeztetéséről szólt igazából az  ősz. Valamint a  három felsőoktatási intézmény ügyét is kezelni kellett. Hiszen a  szellem már kibújt a  palackból, s  ennek megfelelően mind a  három intézmény, így a  Corvinus esetében is érzékelhető volt a  nyugtalanság. Mivel a  három bizonytalankodó intézményt is irányban kellett tartani, összoktatói és  dolgozói értekezleteket tartva mindenkit tájékoztatnunk kellett, hogy éppen mit csinálunk az  ügyben, milyen kormánydöntést készítünk elő. Legalább egy évre előre kellett látni, menetrendet is össze kellett rakni, sorra véve, mikor mi fog majd történni. Kicsit olyan volt, mint amikor az  ember jár az  erdőben, ahol neki kell az  ösvényt kitaposnia, csak nem tudni, hogy merre megy ez  az  ösvény.

Kérdések sokasága merült fel: az  új egyetem indulása 2012.  január elseje legyen-e, előkészíthető-e addig egyáltalán, mit kell mindehhez megtenni? 2011-ben egy új felsőoktatási törvényt készítettünk a  KIM és  a  Nefmi közös bizottságában, amelyben magam is benne voltam. Viszont még a  korábbi felsőoktatási törvény volt hatályban, amely sok mindent előírt a  három intézmény összeolvadásához. Kétséges volt, hogy egy év alatt létrejöhet-e egy nemcsak jogilag és  költségvetésileg összerakott, hanem szervesen összeillesztett, nemcsak működőképes, hanem jól működő integrált közösség. Továbbá kérdéses volt az  NKE fizikai elhelyezése, a  különböző intézményi szabályozások, jogállások harmonizálása, a  közös testületek és  alapok megteremtése, az  informatikai rendszerek összeillesztése. Az  első kormányhatározat 2010  decemberében nagy lökést jelentett mindehhez.

Izgalmas lenne visszanézni a  kormány-előterjesztést, hogy milyen jövőképet adtunk erről a  projektről a  kormány számára. Amikor a  kormányhatározat elkészült, illetőleg elfogadták, akkor már a  törvény-előkészítésnek is előrehaladott fázisban kellett lennie, hiszen a  javaslat 2011.  januárban lett benyújtva, és  ez lett az  NKE-t létesítő 2011.  évi XXXVI.  törvény. A  parlament március 16-án az  esti órákban fogadta el, 27-én jelent meg a  közlönyben, és  28-án lépett hatályba a  nagy része, néhány rendelkezése később.

Nagyon érdekes visszanézni a  parlamenti bizottsági vitákat, négy vagy öt bizottság is dolgozott ezen, nyilván az  oktatási bizottság Pokorni Zoltán vezetésével, azonkívül a  honvédelmi bizottság, a  rendvédelmi bizottság (mivel a  nemzetbiztonsági felsőoktatásról is szó volt), lehetséges, hogy a  nemzetbiztonsági bizottság is tárgyalta  –  erre pontosan nem emlékszem  –,  aztán nyilván a  törvény-előkészítő bizottság. Tehát elég aktív február volt a  bizottsági tárgyalásokkal, az  általános vita előtti tárgyalással, a  módosítók tárgyalásával. Érdemes visszanézni, hogy milyen módosítókkal bombázta az  ellenzék akkor a  törvényjavaslatot. Ezeket mind-mind meg kellett válaszolni. A  Nemzeti Közigazgatási Intézetben, amelynek 2011-ben vezetője voltam, működött a  „kodifikációs központunk”, amely hivatalosan 2011.  január elsejével jött létre. Tehát nem egyik, másik vagy harmadik minisztériumban, hanem az  intézetben létrejött egy kis csapat, amelyet akkor még el sem neveztünk talán, és  abban például Horváth József, a  későbbi  főtitkár, valamint Nászné Brózsely Tünde, a  későbbi gazdasági  főigazgató, meg Csanády Szabolcs, Hegyi György és  számos ma is az  NKE-n dolgozó kolléga már benne volt. A  BM és  a  HM is delegált munkatársakat ebbe a  kis munkacsoportba, így például a  majdani nemzetközi rektorhelyettes (akkor még őrnagy), Nagy Judit érkezett a  BM RTF részéről. Jártunk a  Parlamentbe és  jártunk mindenhova, rengeteg előkészítő munka volt. Mindenekelőtt jártunk a  három minisztériumba, hiszen az  ő szempontjaikat koordinálni kellett ebben a  munkában. Olyan közös ügyről volt szó, ahol tulajdonképpen egy zsákba varrva kellett „ugrálnunk”. Tehát az, hogy jó legyen a  három minisztérium kooperációja ebben az  ügyben, létfontosságú volt. A  három minisztérium elfogadta a  koordinatív szerepünket, ami a  kiegyensúlyozottság és  az  együttműködés szempontjából kritikus elem volt.

Az emberi és  a  bizalmi faktor rettenetesen fontos ezekben az  ügyekben is. Tehát az, hogy engem elfogadtak olyan szereplőnek, aki igaz, hogy a  KIM miniszteri biztosa, de a  három tárca érdekeit ki tudja egyensúlyozni, az  nagyon fontos volt. Arra a  három tárca is nagyon odafigyelt, hogy egyik se nőjön a  másik fölébe. Érzékeny pont volt egyúttal, hogy nem valamelyik minisztérium volt a  logisztikai központja ennek az  előkészítő munkának, hanem egy háttérintézmény, a  Nemzeti Közigazgatási Intézet. A  kiegyensúlyozottságot azzal értük el, hogy ebbe a  háttércsapatba az  említett tárcák delegáltak embereket, de előzőleg is adva volt már mindez Janza tábornok úr, valamint Szarka Gábor kabinetfőnök, illetve Deák tábornok úr részvétele révén. A  háromszögben én a  KIM-et, tehát egy minisztériumot is képviseltem, de elfogadták azt, hogy a  másik két minisztérium érdekeit sem szorítom háttérbe a  KIM érdekei miatt. Igyekeztem, hogy az  együttműködés mielőbb formalizálva legyen, tehát valamikor januárban, amikor a  törvényjavaslat készült, még emlékszem, hogy egy szalvétafélére rajzoltam le a  többieknek, hogy legyen egy közös Fenntartói Testület az  NKE irányítására. Megbeszéltük Janza Frigyessel és  Szarka Gáborral, hogy ha megszületik a  törvény, akkor már az  előkészítő munkának is formális rendben kell majd zajlania. Márciustól a  törvénnyel mindent, amit lehetett, próbáltunk formalizálni úgy, hogy ne menjen a  hatékonyság rovására, és  ha az  egyetem megalakul, és  működésbe lép, akkor az  irányítását is ez  a  testület végezze.

Egyebek mellett az  a  kérdés merült fel, hogy ebben a  miniszterek személyesen vegyenek részt, vagy delegáljanak valakit a  feladatra. Amennyiben delegálnak, akkor nagyon erős hatáskörrel kell felruházni a  tagokat, különben a  Fenntartói Testület nem fog tudni működni. Döntési jogosítvány nélkül, tehát ha mindent egyenként a  miniszterrel egyeztetni kell, az  irányítás nem lesz működőképes. Ha pedig olyan modellben gondolkodnánk, hogy a  minisztérium döntés-előkészítő rendszerébe kell a  testület ügyeit becsatornázni, az  megint csak működési zavarhoz vezetne: a  nagy, kövér akták végigfuttatása az  apparátuson az  ügy végét jelentené.

Ezekben a  hónapokban a  felsőoktatásban puskaporos hangulat volt. Ha visszanézünk akkori cikkeket, arról lehet olvasni, hogy rendszeresek voltak a  válságtanácskozások a  rektori konferenciánál. Navracsics Tibor összehívta a  konferencia vezetőségét, hogy a  krízist kezelje. A  kormány ugyanis sorra visszadobta a  Nefmi felsőoktatási stratégiáját, nem készült el az  új felsőoktatási törvény, csökkent a  felsőoktatás költségvetése. A  miniszterelnök-helyettesnek be kellett avatkoznia, hogy ne fajuljon el a  helyzet, és  ő vette át a  felsőoktatási ügyek válságmenedzsmentjét. Engem akkor egyébként, 2011.  júniusban a  KIM-ből kirendeltek a  Nefmibe a  felsőoktatási törvény előkészítésére. Erre a  feladatra be kellett ülnöm az  oktatási államtitkárságra, Hoffmann Rózsa és  Dux László helyettes államtitkár mellé. 2011  őszére kicsit megnyugodott a  rektori konferencia is, sokat egyeztettünk velük, és  őszre elkészült az  új felsőoktatási törvény.