LAKATOS LEVENTE

TÚLSZERETLEK

A Nem szabadott volna… sorozat 3. kötete

Copyright © 2025, Lakatos Levente

Copyright © 2025, Dopamin Könyvkiadó, Budapest

Borító © Müller Péter

Felelős kiadó a Dopamin Könyvkiadó márka tulajdonosának,
az OTOMO Network Kft. ügyvezetője

Szerkesztette Csapody Kinga

A szöveget gondozta Kótai Katalin

Elektronikus formátum
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-615-646-11-31

1

SÁMUEL

A kurva életbe.

Ahogyan az a hasonló, bódult helyzetekben lenni szokott, a Mia által felolvasott, megdöbbentő levél hatására azonnal egyfajta kitágult tudatállapotba kerültem. Már-már kijózanodtam, és most, az alkoholködből előbukkanva kajánul az arcomba vigyorognak a ma este eseményei.

Kavarog a gyomrom.

A Flóra aláírással ellátott e-mail mindent a feje tetejére állít, és kíméletlenül szembesít azzal, hogy én sem születtem tévedhetetlennek. Vadász Péternek sikerült elaltatnia bennem a gyanakvást. Hogy a picsába nem vettem észre a lassú, módszeres behálózását? Már a szuggesztív tekintete is vörös zászlóként lobogott előttem, mégis úgy viselkedtem vele, mint egy tapasztalatlan kamasz. Veszélyes egy faszfej. Ő a megtestesült szexuális szabadság? A lófaszt! Ő egy ragadozó, aki arra izgul, hogy az orruknál fogva vezesse és megtörje az embereket, majd a kiszolgáltatott állapotukban hatalmat gyakoroljon felettük. Nem találkoztam még ennyire manipulatív emberrel.

Önkéntelenül vakarózni kezdek, mintha a nyálától összeszedtem volna valamilyen viszketős redvát. Aztán ökölbe szorul a kezem, egyetlen vonallá préselődik az ajkam.

Miért nem tudta Mia korábban megnézni az átkozott telefonját?

Három gondolat pörög párhuzamosan a fejemben, és a fene egye meg, mindegyik ehhez a szemétládához kapcsolódik. Hogyan hagyhattam, hogy Miához érjen? Hogyan hagyhattam, hogy hozzám érjen? És az is, hogyan fogom beverni a pofáját, amikor visszatér a fürdőszobából.

Mia arcát kékesre színezi a telefonkijelző fénye. Gyámoltalannak látszik. Úgy szuggerálja a készüléket, mintha azt várná, hogy az üzenetről kiderüljön, az csak az alkohol játéka, és kámforrá válik. Az elmúlt két napban úgy tűnt, minden apró lehetőséget megragad Péter kimosdatására. Már-már görcsösen kereste a jót a férfiban, ami egyrészről aranyos, máskülönben viszont rendkívül bosszantó. Minden szarba belemagyarázható valamicske jó, de bolond az, aki folyton ezt teszi. Idióta pedig az, aki mindehhez idomul, ahogyan például én tettem. Mia elbizonytalanított a saját véleményemben. Hajlottam arra, hogy gyarló módon, csak a féltékenységem kivetüléseként látom Pétert alattomosnak.

Vajon mi járhat Mia fejében? Ezúttal is ki akarja majd mosdatni valahogy, vagy végre szarosan hagyja a faszkalapot? Egyszerűen nem nézhetünk tovább félre! És ha Mia továbbra sem hajlandó tudomást venni a valóságról, a saját, jól felfogott érdekemben el kell engednem a kezét.

Vagy ezzel megfutamodnék? A bőrömet mentve, egy ragadozó karmai között hagynám a szívemnek kedves nőt? Kötődöm Miához, piszkosul nehéz lenne hátat fordítanom neki, és a bestia fogcsattogtatásának ritmusára elballagnom. Pláne azok után, amiket ma este Katalin mesélt – vagy inkább bemesélt – neki.

Mibe kevertem magam?

Keresem, ám tőlem szokatlan módon nehezen lelem a szavakat. Tartok attól, hogy véletlenül egy olyan mondat hagyja el a számat, amit a könnyen dühbe guruló Mia sértőnek tarthat. De milyen kapcsolat az – legyen bármilyen típusú –, ahol a saját véleményünk elhallgatásával akarjuk megőrizni a másik szimpátiáját? Nem őszinte, az biztos.

Erősödik a hányingerem. Egyrészt nyilván az alkohol hatása, másrészt a feszültségé, de nem utolsósorban a gondolaté, hogy Péter hozzám ért. Sőt, megcsókolt. Leginkább saját magamtól okádnék, amiért hagytam, hogy ilyesmi megtörténjen velem. Erőszak áldozatának érzem magam, és tulajdonképpen ez nem is túlzás, hiszen nem kizárólag a tettlegesség minősül abúzusnak. Hanem a manipuláció is.

Akartam?

Kívántam?

Nem szeretnék hányni, de elhatalmasodik felettem az inger. Mivel a fürdőszoba foglalt, a szám elé tapasztott kézzel a konyhapulthoz sietek, és a mosogatótálcába ürítem a gyomrom tartalmát. Aztán megnyitom a csapot, hogy lemossam a gránitfelületet, és mohón iszom, hogy kiöblítsem a számban maradt cefreízt.

– A picsába – nyögöm mindkét öklömmel a pultra támaszkodva, a jobb kezemen húzódik az összevarrt seb, de most kisebb gondom is nagyobb ennél a kellemetlenségnél.

Újra iszom, mintha a vízzel Péter nyálát is képes volnék kipucolni a számból. Nem tudom, mi zavar jobban: az, hogy megtörtént, vagy az, hogy közben tulajdonképpen nem volt ellenvetésem. Soha nem vágytam rá, most mégis önszántamból csókoltam egy férfit. Nem fogott fegyvert a halántékomhoz, nem kényszerített rá. Cserébe rendesen belemászott a fejembe.

A tehetetlen dühtől megfeszülnek az izmaim.

A legbölcsebb a távozásom volna, mert azzal, hogy még mindig itt vagyok, olyan, mintha vágynék erre a kibaszott zűrzavarra, pedig annyira kívánom, mint azt, hogy lerohadjon a farkam. De továbbra is marasztal a remény, hogy a kapcsolatunk Miával túlélheti a káoszt. Ha például végre eltávolítanánk a képből ezt a faszfejet, a problémáink is jóval csekélyebb méreteket öltenének. Most talán végre elérkezett a fordulat ideje.

Nyílik a fürdőszoba ajtaja.

Ne csináld, Samu! – Próbálom lenyugtatni magamat, ám a törekvés bájos próbálkozássá satnyul.

Azt mondják, erőszakra nem lehet erőszak a válasz.

Ó, dehogynem!

– Te utolsó, kibaszott faszkalap! – üvöltöm, és a konyhapulttól ellökve magamat, az összefércelt öklömet emelve meglódulok Péter felé. – Takarodj innen!

– Samu, ne! – lép mellém oldalról Mia, a vállamat markolva igyekszik megfékezni.

Késő. A lendületem továbblendít, az egyensúlyomból kibillenve Péternek ütközöm, a pasas megtántorodik, háttal az ajtófélfának esik, majd tehetetlenül a földre huppan.

– Ne bántsd! Részeg – hívja fel a figyelmemet Mia. Kissé mintha vádló lenne a hangja. – Még a végén megsérül.

Péterre fordítom a tekintetem, himbálózó fejjel és szétterpesztett lábbal, egy szál faszban ül a földön. Valószínűleg azt sem tudja, melyik bolygón rontja a levegőt.

A dühöm azonban nem szállt el, bennragadt, és jobb híján Miára zúdítom:

– Mi a picsáért véded? Folyamatosan hazudik neked.

– Az öklödtől nem lesz őszintébb. – Összefolynak a szavai.

– Csak figyelj! – morgom, és visszaemelem a kezem.

– Részegek vagyunk. Mindannyian. Ennek így semmi értelme.

Ezúttal pánikot hallok ki Mia hangjából. Mintha félne tőlem. A tetteimtől.

Az idegességtől előreugró állkapoccsal bámulok a nőre, aki elcsavarta a fejemet. Olyannyira hatással van rám, hogy tébolyodott szituációkba sodródom miatta. Most legszívesebben az összes sérelmemet egyszerre zúdítanám a nyakába, akkor talán átérezné a kínlódásomat. De nem volna értelme, Mia elméjét az alkohol uralja, és ebben az akadályban visszatükröződve meglátom magamat: kezdek szétesni, és eszelőssé válni.

Ez az ember nem én vagyok. Sem a szenvedő, sem az agresszív. Ezúttal mégis…

Ne rinyálj már, baszd meg!

Mindenkinek igaza volt abban, hogy a viszonyunk Miával tönkretesz, kifacsar. Vagy ezt hívják a kicseszett szerelemnek? Szerelem vagy annak csupán silány illúziója az, amiben elveszíthetjük önmagunkat? Egészen biztosan találnék olyan gondolatösvényt, amin haladva oda jutnék, hogy igen, a szerelem akaratlanul is változtat rajtunk, de belefáradtam a folytonos önáltatásba. A szerelem soha nem változtat bennünket rosszabb emberré. Azzá nem a szerelemtől, hanem az akarástól válunk.

Elernyednek az izmaim, csüggedten közlöm Miával:

– Vigyázz rá, nehogy megsérüljön szegény.

A kanapéhoz indulok, hogy magamra rángassam a ruháimat, majd a lakásból, és egyben Mia életéből is távozzak. A felélénkült tudatom ellenére azért a járásom még imbolygó.

– Ha megsérülne miattad, abból csak neked származna bajod – hadarná Mia, de az akadozó nyelve lelassítja.

Hát persze!

Aztán váratlanul hozzáteszi:

– Ne haragudj!

Megtorpanok. Oldalra fordított fejjel, anélkül kérdezem, hogy ránéznék:

– Pontosan miért ne haragudjak?

– Azért, mert folyton bántalak.

Nos, ez érdekes válasz. Egész testemmel felé fordulok.

– Elárulnád, hogy miért bántasz? – szegezem ki a kérdést. – Megteszek érted mindent. Őrültségeket is. És mi jár nekem cserébe? Továbbra is olyan ridegtartásban vagyok, mintha igazából gyűlölnél, nekem pedig minden másodpercnyi kedvességedért meg kell küzdenem. Mintha élveznéd, amikor fájdalmat okozol. Szerinted mit üzen ez nekem, Mia? – Bár pontosan tudom, nem fog rá válaszolni, hagyok neki némi időt arra, hogy átfuttassa magán a kérdést. – Segítek. Azt, hogy csak szórakozol velem. És ahogy ismerlek, most, hogy ezt kimondtam, te bezárkózol, és magasra emelt orral elvonulsz. Vagy azt mondod, ha nem tetszik valami, hazamehetek. És tudod, mit? Most meg is teszem.

Ahogy előreejtett vállal áll a hálóingében, a mindig határozott kiállású nő rendkívül törékenynek hat. És még esendőbbé válik attól, ahogy az alkoholtól akadozva, elharapott szóvégekkel magyarázni kezd:

– Hozzám idő kell, Samu. És rengeteg türelem. – A derekánál hátrakulcsolt kézzel, háttal a falnak dől. – Fontossá váltál az elmúlt néhány napban. De én már nem az a naiv tizenhárom éves lány vagyok, akire a padláson találtál. Elvadult a lelkem. Talán soha nem is leszek alkalmas normális párkapcsolatra. És ez nem attól fog megváltozni, hogy vitatkozni kezdünk.

Kínomban felszakad belőlem egy gúnyos kacaj. Szóval megint én vagyok a hibás, amiért merészelem megfogalmazni a problémáimat? Lehet, hogy ez az utolsó beszélgetésünk, éppen ezért nem átallok kockáztatni, és a keresetlen őszinteséghez folyamodni. Részegen talán ő sem kozmetikáz majd.

– Unom ezt a szöveget – közlöm kíméletlenül. Mintha csak a mondatomat igazolná, Péter feje előrebukik, elaludt. – Az élet egy véget nem érő változás. Alkalmazkodnunk kell hozzá. Ha folyton ugyanabban a pocsolyában tapicskolsz, miért csodálkozol, hogy sáros maradsz? Olyan, mintha igazából élveznéd, és direkt ragadnál a múltban. Én egy lehetőség vagyok a számodra, és tudom, hogy ezt te is érzed. Nyújtom neked a kezem, várom, hogy szorítsd meg. De egyre jobban zsibbad a karom.

Szinte suttogva válaszol:

– Tudom.

Tudja.

Már felháborodáshoz is túlságosan csüggedt vagyok.

– Ha tudod, miért csinálod? – kérdezem színtelen hangon. – Miért nem mondod egyszerűen azt, hogy kopjak le végre? A szótlanság is képes hitegetésbe fordulni, Mia.

– Mert nem akarom, hogy elmenj – vágja rá hezitálás nélkül. – A zsigereimben érzem, hogy összetartozunk. De az ösztöneim és a vágyaim szemben állnak az érzéseimmel. Túl sok veszteség ért, nem bírnék elviselni egy újabbat.

Továbbra is ugyanabban a pocsolyában ácsorog, képtelen kilépni belőle. Közben zuhog a fejére az eső, mégsem fogadja el az általam nyújtott esernyőt. Hitetlenkedve rázom a fejem.

– Érdekes, hogy számodra csak a tragédiák jelentenek veszteséget – állapítom meg. – Az nem volna veszteség, ha kisétálnék az életedből?

– Az is tragédia volna.

Egy pillanatra lefagyok a válaszától.

– Ugye tudod, hogy ez elképesztő ellentmondás? – mutatok rá. – Hiszen ha elvesztesz, az fájdalommal jár majd. De éppen azért fogsz elveszíteni, mert félsz a veszteségtől. Ez már maga az őrület, Mia!

Azt hiszem, túlságosan bonyolult összefüggés ez a jelenlegi állapotához. Nézzük egymást szótlanul. Tulajdonképpen hasonló cipőben járunk, hiszen az én józan eszem is ellenkezik az érzéseimmel: tudom, hogy már régen nem kellene itt lennem, mégis ácsorgok.

– Mit szeretnél, Mia? Milyen vágyak harcolnak az érzéseiddel? – puhatolózom. – Az, hogy két férfi legyen párhuzamosan az életedben?

– Ez csak szórakozás volt – ingatja a fejét. Közbeszólnék, hogy a szórakozásról egészen más elképzeléseim vannak egy kapcsolatban, de megelőz. – Arra vágyom, hogy ne csak nyújtsd a kezed. Hanem, hogy ragadj meg, és szoríts erősen.

Időre van szükségem, amíg kibontom, mire is gondolhat. Végül ő maga, egyértelmű rámutatással segít ki:

– Add vissza, ha bántalak!

Hogy tessék?

– Én nem akarok folytonos adok-kapokban élni. – Ingatom a fejemet. – Nem akarok hadakozni azzal, akit szeretek.

Mia révedő tekintettel nézve kérdezi:

– Harcnak számít, ha meg kell szelídítened?

Ezúttal ki is mondom a fejemben megfogalmazódott értetlenkedést:

– Hogy tessék?

– És ez szép szóval nem fog menni – részletezi. – Úgy nem, ha kedves meg udvarias vagy velem. Nekem betegeskedik az agyam, Samu. Velem keményen kell bánni.

A bizarr használati utasítás egy újabb zavart kacajt prüszköltet fel belőlem. Mia tekintete eközben melankolikus marad.

– Most viccelsz. – A kérdés kijelentésként hagyja el a számat. – Bármikor ellentmondok neked, rögtön felcsattansz.

– Mert nem vagy elég kemény.

Megrökönyödve bámulok rá. Aggasztó a gondolat, de rá kell kérdeznem:

– Ugye nem azt várod, hogy verjelek?

– Azt kérem, hogy élj az erőddel. Nem azt, hogy visszaélj.

A kijelentését követően feszítő csend ereszkedik a nappalira.

Világéletemben az ösztönös pimaszságom és a társadalom által elvárt tisztelet vetekedett bennem. Megannyi nőtől megkaptam már, hogy egy arrogáns szemétláda vagyok. És emlékezzünk rá, hogy Mia is milyen hevesen reagált arra, amikor az újratalálkozásunknál elpattant nálam a húr, és Csillagvirágszálnak hívtam. Vagy ez csak megjátszott sérelem volt a részéről? Hiszen nem emelt igazán gátat kettőnk közé a jelző. Aztán ott volt az Ágota által szervezett randevúnk, ahol hiába kérte, nem koptam le. És az a találkozó úgy folytatódott, hogy a lépcsőházban egymásnak estünk. De, ha még messzebb megyek időben, tizenévesen is felpofátlankodtam hozzá a padlásra…

Aztán sorban felrémlenek az együttléteink. Először, amikor az ajtónál, a törött vázát használva játszadoztunk. Aztán az, amikor parancsolóan, alávetettként kezeltem.

Igényli a dominanciát. A határozottságot. Hogy a partnere képes legyen überelni az ő keménységét.

Az érzelmeim befolyása alatt túlságosan finomkodóra vettem a figurát? Rossz beidegződés az, hogy ha komolyabban érdeklődöm egy nő iránt, az elvárások formálta tisztelet túlságosan felhígít, és kimossa belőlem a fűszereket? Ha mélyebben belegondolok, még néhány perccel ezelőtt is attól tartottam, hogy ha felvállalom az őszinte véleményemet, válaszul szar zúdul a nyakamba.

Vajon amit Mia kér, valójában az, hogy a sallangoktól megszabadulva adjam önmagamat? Mert ennél mi sem hangzik egyszerűbbnek, sőt kényelmesebbnek.

Aranytálcán átnyújtotta a mesterkulcsot?

Megindulok felé.

Jobb kezemmel torkon ragadom, a falhoz szegezem a fejét. Lágyékomat az övének szorítom. Mintha az adrenalin az ő tudatállapotán is tágítana, elkerekedik a szeme, a meglepettség és az élvezet különös elegyeként eltátja az ajkát.

– Ez tetszik, mi? – provokálom. Közvetlenül az arcába sziszegem: – Tudsz te egyáltalán szeretni, Szendházi Mia?

– Szeretlek – leheli a választ.

Fülemnek kedves a szó. De sajnos nem hiszem el, és ezt a tudtára is adom:

– Hazudsz.

Eltátott ajkával elmosolyodik. Egy hirtelen ötlettől vezérelve beleköpök a szájába.

Felnyög.

A bal kezemet emelve, a mutató- és a középső ujjamat lassan bevezetem az ajkai közé. Tövig. Bírja és tartja a szemkontaktust. Aztán a gyűrűsujjamat is betolom. Majd a kisujjam következik. A tekintetében látom, az utóbbit már nehezére esik befogadni, de ez nem tart vissza attól, hogy ráadásként ahüvelykujjammal is befurakodjak. Kigúvad a szeme. Öklendezik kicsit, ám nem ellenkezik. Nyála kicsordul a szája szélén, szemébe könny szökik.

– Nem hazudhatsz nekem többet. Megértetted? – kérdezem. Tele a szája, nem felel, pedig ragaszkodom hozzá. – Megértetted?

A szájába gyömöszölt kezem segítségével bólintásra késztetem. Az alsó ajkamba harapva gyönyörködöm abban, ahogy aláveti magát nekem.

Aztán kihúzom a szájából az ujjaimat. Nyirkosak a nyáltól. A hálóinge alá nyúlok. Tűzforró az öle. Lüktet. Simogatás közben ellentmondást nem tűrően, közvetlenül a fülébe morgom:

– Ki kell raknunk a faszfejet.

– Holnap… – leheli.

Felcsattanva félbeszakítom:

– Na, erről beszéltem!

Elengedem a nyakát, és egy lépést hátrálok. Mintha a kéjmegvonás volna a büntetés.

– Ez nem ellenkezés – magyarázkodik. Az iménti játék mintha némileg kijózanította volna. – De gondolkodj reálisan! Mi mást tehetnénk? Taxi nem viszi el ilyen állapotban. Támogassuk őt is végig a városon, mint Ágotát a buliból? Elég messze lakik.

– Vigyük ki az utcára, és fektessük fel egy padra. – A felvetésem viccesnek hangozhat, pedig komolyan gondolom.

– És rakjunk le elé egy kalapot, hogy dobálhassanak neki aprót? – ironizál Mia. – Holnap beszélek ezzel a Flóra nevű nővel. Kíváncsi vagyok a történetére. Utána szembesítjük vele Pétert. Kész tények elé akarom állítani.

Igaz, stílusban simulékonyabbnak mutatkozik, egyáltalán nem vagyok abban biztos, hogy érdemben bármi változott.

– Flóra – mordul fel a földön ülő Péter. Valószínűleg túl hangosak lehettünk, felébredt. Nehezen emeli a fejét, tarkója az ajtófélfának koppan.

Miával döbbenten nézünk egymásra.

– Emlékszel Flórára? – kérdezem a férfitől.

Motyogva feleli:

– Szerettem.

Milyen könnyedén repked ma éjjel ebben a lakásban ez a szó.

– Akit szeretsz, azt nem bántod – felelem. Miára sandítok. Izgalmas gondolat ez az iménti eszmecserénk fényében.

– Meg akartam menteni – nyöszörgi.

Érdekes, hogy részegen, tulajdonképpen öntudatlanul is ragaszkodik a saját történetéhez. Gyanítom, az évek során saját magát is meggyőzhette arról, hogy ő nem egy bántalmazó féreg.

Mia leguggol hozzá.

– Emlékszel arra, hogy mi történt vele?

Erre a kérdésre már nem érkezik válasz, Péter feje ismét előrebukik, visszaaludt.

– Fektessük fel a kanapéra – ötletel Mia.

– Aztán álmunkban elmetszi a torkunkat – vágom rá.

– Van fegyverem, emlékszel? – Látja rajtam, hogy meggyőzésnek ez édeskevés volt. – Becsukjuk a szobaajtót, és betoljuk elé a fotelt. Felébrednénk, ha be akarna jönni.

A fickó állapotát elnézve be kell látnom, kivitelezhetetlen ötlet eltávolítani a lakásból. Már az emeletről levinni is komoly erőfeszítést igényelne.

Egy káromkodás kíséretében a férfi fölé állok, két oldalról a hóna alá nyúlok. Mia segít megemelni a testet, majd egészében átveszem tőle a terhet, és a kanapéra vonszolom. Mia felrángatja a férfira az alsógatyáját, a gondoskodó gesztust figyelve megkísért a féltékenység. Miért nem szarja le?

A hálószobába térve Mia becsukja az ajtót, majd a karfáinál megragadva elé húzzuk az olvasófotelt. Aranyos, részeg gondolat volna azt hinni, hogy ez bárkit is kint tart, viszont az igaz, hogy eltolni nem könnyű, talán tényleg felébrednénk a hangjára.

– Most pedig… – Mia hozzám simul. Pajzán tekintettel megragadja és a nyakához emeli a csuklómat. – Valamit félbehagytunk.

Kedvet kapok, rászorítok. Aztán neki háttal az ágyhoz irányítom. Ott a vállánál fogva megfordítom, majd a matracra lököm. Fölé tornyosulok, ágyékom a fenekéhez préselődik.

Mozgatom a csípőmet. Dörzsölöm magamat Miához.

És nem történik semmi.

Na…

Felsőtestemmel a hátára ereszkedek, beleszagolok a hajába. Aztán finoman megharapom a fülcimpáját, aminek hatására érzékien felnyög. Ha valami, a gyönyör fakasztotta hangok üzembiztosan beindítanak. Kivéve most. Lankadt maradok.

Mi a fasz?

Zavaromban az ágyra gördülök. Háttal fekszem, egyik karom a fejem alatt, a másik a mellkasomnál átfonva. Azt hiszem, nem mondtam még ki nehezebben szavakat, mint ezúttal:

– Fáradt vagyok. Holnap befejezzük.

Hogy ne kelljen látnom Mia reakcióját, lehunyom a szemem. Ő bármiféle kommentár nélkül mellém húzódik.

Egy-két perccel később felnézek a sötét plafonra.

Mi a fene történik velem?

2

MIA

Lüktető fejfájással ébredtem.

Esztelenségnek tartom nagyobb mennyiségű alkohollal enyhíteni a lelki fájdalmakat, hiszen az csak látszatmegoldást ad, ráadásul másnap még fizikális gyötrelemmel és rossz közérzettel is gyarapodik a nyomorúságok sora. Egyszóval értelmetlen. Mégis belecsúsztam.

Meg is érdemlem a kínlódást, ha ennyire hülye vagyok.

Kár lenne tagadnom, hogy az életem elindult a lejtőn. Mit elindult?! A tegnap este – kezdve Katalin agymenésével – ékes bizonyítéka annak, hogy szélsebesen gurulok a mélybe. Ezek után bele sem merek gondolni, mi várhat rám a szakadék alján. Már ha útközben nem döglök bele a zuhanásba.

Szerettem volna visszaaludni, de a fejfájás nem hagyott, ráadásul szólított a szükség. Ránéztem az órára, délelőtt tizenegy múlt kicsivel. Bár legszívesebben a hét hátralevő részében az ágyban maradnék, sőt, a takaró alá bújva kuporodnék össze magzatpózba, muszáj erőt vennem magamon, és kimásznom az ágyból, a lányoknak is szükségük van rám. A nagyszüleim birtoka segíthet a rend helyreállításában. Legalább ebből fakadjon némi sikerélmény.

Lépj a tettek mezejére, Mia!

Míg lefekvés előtt jó ötletnek tűnt eltorlaszolni az ajtót, most gyerekes hülyeségnek hat, ráadásul egymagamnak kell arrébb húzni a fotelt. Lehetőleg úgy, hogy ne csapjak vele nagyobb zajt, hagyjam Samut pihenni. Elegendő annyira elmozdítanom a bútort, hogy az ajtó résén kicsusszanhassak, ám a neszezésre Samu rögtön felül az ágyon.

– Baj van? – kérdezi riadtan.

– Csak pisilnem kell. Oda nincs szükség testőrségre. Aludj vissza nyugodtan – felelem.

Jóváhagyóan nyög egyet, majd visszahanyatlik a párnára. Elmosolyodom. Olyan, mint egy házőrző, éberen figyel minden egyes neszre. Vigyáz rám. És nekem ezt még meg kell szoknom. Igaz, azt mondják, hogy a jóhoz könnyű hozzászokni…

Gyakran érzem úgy, hogy egyedül vagyok a világ ellen, és küszködök az akadályokkal. Erre betoppant az életembe a férfi, aki bármit megtenne azért, hogy velem legyen és segítsen. És én következetesen el akarom ijeszteni? Tényleg félkegyelmű lennék, ha megtenném. Ráadásul egy húron pendülünk, mindketten ösztönös és heves emberek vagyunk, akiknél az impulzivitásban soha nincs középút. A különbség mindössze a szofisztikáltság. Én lényegesen nyersebb vagyok Samunál. A rossz nevelés, ugyebár… Samu hiába gondolja magát rosszfiúnak, kifejezetten finom lelkű pasas. Milyen érdekes, hogy míg általában a nők szoktak érzékenyebbek lenni, nálunk ellentétes a felállás.

Némileg ködösek az emlékeim az éjszakáról, de az megvan, ahogy Pétert felküzdöttük a kanapéra. Az akkori állapotából kiindulva meglepne, ha már eszénél lenne, ezért szinte lábujjhegyen lépek ki a szobámból. A nappaliba érve aztán meglepetésként ér, hogy a férfinak csak a hűlt helyét találom, a kanapém üres. A ruháit sem látom. A fürdőszoba felé fordulok, az ajtó résnyire nyitva, de nem ég bent a lámpa. Ott sincs.

Lelépett?

Felrémlik, hogy beszéltünk a füle hallatára Flóráról, reagált is rá. Lehet, hogy csak megjátszotta az önkívületlen állapotot? Becsapott? Nem volna újdonság a részéről. Hallhatta, hogy szembesítést tervezek, és elmenekült?

A mosdóba betérve azon lamentálok, hogy Péter kámforrá válása vajon jó vagy rossz fejlemény. Samunak igaza van, ha Péter eltűnne az életünkből, egy teherrel kevesebbel kellene folytatnunk az egyébként is kihívásokkal tarkított utunkat. Eközben furdal a kíváncsiság, hogy mi az igazság vele kapcsolatban. Valóban hazudik, mint a vízfolyás, vagy tényleg folyton a körülmények áldozatává válik? Ez utóbbi felvetésem felprüszköltet belőlem egy önmagamat lesajnáló kacajt. De akkor valójában mire várok az ítélethozatallal? Kézzelfogható bizonyítékra, hogy egy szörnyeteget dédelgetek a keblemen? Most már szó szerint a keblemen…

Amint elkezdenek az éjszaka sikamlósabb részletei is felderengeni, amolyan önvédelmi fogásként a fejfájásomra fókuszálok, hogy azzal minden mást kiszorítsak az elmémből.

Két szem fájdalomcsillapító leküzdését követően visszacsoszogok a szobámba. Péter távozásának tudatában már nem tartom szükségesnek a fotelt visszaigazgatni, az ágy szélére ülök, a vészhelyzet esetére kikészített pisztolyom mellől magamhoz veszem a telefonomat. Ágota négyszer hívott, meglep, hogy egyszer sem ébredtem fel a rezgésre. Üzenetet is küldött, azt megnyitva – mintha seggen csípne egy darázs – újra két lábra ugrok.

Megtalálták a gyújtogatókat!

Úgy, ahogy vagyok, egy szál hálóingben kisietek a gangra, még papucsba sem bújok, átrohanok a szomszédos lakáshoz, és szó szerint rátenyerelek a csengőre.

– Megőrültél? – nyit ajtót ingerülten, mégis fojtott hangon Ágota.

Barátnőm gondterheltnek látszik.

– Kik a gyújtogatók? – rontok rá a kérdéssel. Meglepetésemre ekkor Ágota mögött feltűnik Anita. – Kupaktanácsot tartotok… – Furcsállva hozzáteszem: – Nélkülem?

A búvalbéleltségükből ítélve súlyos dolog történt. A gyújtogatók kilétével megrázó titokra derülhetett fény? Szélsebesen pörögnek a fejemben a lehetőségek. Talán valamelyik lánynak a rendből köze lehet a tragédiához? Belülről rohad a rendszer? Lázadás?

– Menjünk ki – bök a fejével mögém Anita, Ágota elfogadóan bólint. A lakásom elé kipakolt kerti bútorokhoz tartva aztán, nekem célozva, megjegyzi: – Rosszul festesz.

– Ha tudtam volna, hogy ma van a szépségverseny reggele, sminkben lépek ki a lakásból – epéskedek. – Bökjétek már ki, hogy kik a gyújtogatók!

Ágota árulja el:

– Kovács Evelin öccse és a barátai.

Lerogyok az egyik székre.

– Evelin volt az első áldozat – motyogom, leginkább a fejemben uralkodó káoszt rendszerezendő.

Ágota a másik szabad székre ül, helyeslő bólintás kíséretében fejti ki:

– Bálint a gyilkosság idején tizenhárom éves volt, még vidéken élt a családdal. Most tizenkilenc, és úgy értékelte, elérkezett a bosszú ideje.

– Sikerült viszonylag jó kapcsolatot kialakítanom a rendőrséggel. A forrásom azt mondta, hogy a társaival az interneten találtak egymásra – veszi át a szót Anita, csípőjével a gang korlátjának dől. – A rend iránt érzett megvetés és gyűlölet szervezte őket csoportosulássá. Nem volt nehéz dolguk a srác behálózásával. Pláne, amikor Zoltánt kiengedték.

Magam elé révedve azon tűnődöm, hogy a rémtettek olyanok, mint a sorba rendezett dominók: ha egy eldől, tucatnyi másikat sodor magával. Vajon hány ember életére volt kihatással Evelin halála? Aztán valamiért felüti a fejét bennem egy kifejezetten önző gondolat: lenne olyan, aki az én halálomért – a saját szabadságát feláldozva – bosszút állna?

– Fel kell ajánlanunk Bálintnak a lelki vezetést – veti fel Ágota.

– Hogy micsoda? – kérdezem döbbenten.

Ő is tudja, hogy hallottam és értettem, egyszerűen csak hüledezem. Farkasszemet nézünk egymással.

– A rendünk fő üzenete, hogy nincsenek bűnösök, csak tudatlanok – emlékeztet úgy, mintha félkegyelmű lennék. – Hogy nézne ki az, ha éppen annak nem ajánlunk segítséget, aki ellenünk vétett?

Ebben igaza van. Ilyen, amikor belegabalyodunk a saját, kicseszett pókhálónkba. Bármennyire is kényelmetlen, kutya kötelességünk a támogatásunkról biztosítanunk Kovács Bálintot. Különben a rend még támadhatóbbá és sebezhetőbbé válik.

– Valószínűleg elutasítaná. A gyújtogatásból következtetve a háta közepére sem kíván bennünket – öntöm szavakba a megérzésemet.

– Ez gyaníthatóan igaz – helyesel Ágota. – Addig nem akartunk ebben a kérdésben lépéseket tenni, ameddig nem egyeztettünk veled. Szerintem ajánljuk fel neki, meglátjuk, mit reagál.

Érdekes megfigyelni, hogy a Bölcsességotthon leégése óta Ágota személyisége mennyit komolyodott. Az eddig kicsit esetlen lány felelősségteljes felnőtté érett. A tragédia mindannyiunkra hatást gyakorolt, nyomot hagyott, alakított rajtunk, egyikünk sem maradt ugyanolyan, mint előtte volt. Azt, hogy jobb vagy rosszabb emberré váltunk, majd az idő eldönti. Viszont egyvalamiben biztos vagyok: Ágota nálam lényegesen alkalmasabb lenne a rend vezetésére. Mindent meg kell tennem, hogy ezt ő, illetve a többiek is belássák.

– Van más is – vált váratlanul témát Anita. Aggodalmat hallok a hangjából.

Ágota rosszallóan pillant a nőre, amivel csak továbbnöveli a feszültséget.

– Ne kíméljetek! – szólítom fel őket, pedig valójában tartok a válaszuktól.

Barátnőm egy nehéz, mély sóhajtást követően préseli ki magából a választ:

– Magdolna meglehetősen kiborult.

– A friss hírek hatására? – igyekszem pontosítani.

Rövid hezitálást követően érkezik a válasz:

– Meg akarja tartani a babáját. Azzal fenyeget, hogy ha el kell vetetnie, inkább vele hal.

A hangulatból lényegesen grandiózusabb problémára következtettem. Mintha mi sem volna természetesebb, vállrándítással felelek:

– Ha meg akarja tartani, hát tartsa meg.

Ágota a nyugalmát megőrizve áll ellen:

– De nem születhetünk, Mia. Sőt, pontosan tudod, hogy a rend tagjainak egy idő után sterilizáltatniuk kell magukat.

Kioktató, de ezen most felülemelkedem. Való igaz, a mitéraizmus nyamvadt hitrendszere szerint a felesketetteknek tilos a gyermekvállalás. Hiszen a szülés a nők zsigeri igénye, tehát ösztöni, ezáltal a tudatlanságból fakad. Ezért a nővéreknek legkésőbb az esketésük ötödik évében kötelezően sterilizáltatniuk kell magukat. Magdolna esetében ez éppen idén lenne esedékes.

– Ha ő meg akarja szülni, én biztosan nem állok az útjába – jelentem ki magabiztosan. – Ezt a döntést nem hozhatjuk meg helyette. Sem te, sem én.

– Ha egyvalakivel kivételt teszel, az az egész rendszerre hatással lesz. Felborít mindent.

Ismét farkasszemet nézünk. Rendíthetetlen ellenállást látok a tekintetében. Egy kezemen meg tudom számolni, hányszor kerültünk Ágotával komolyabb összetűzésbe. Ez viszont mindent elsöprő lehet. És máris felülírom az iménti ötletemet: Ágota, a radikális nézeteivel, semmiképpen sem lehet a rend új vezetője.

– Talán mindent fel kell borítanunk az újrakezdéshez – vetem fel. – Te képes lennél azt mondani egy nőnek, hogy az akarata ellenére le kell mondania a gyermekéről?

Már-már suttogja a választ:

– Muszáj.

– Ágota… – sóhajtom a fejemet rázva. – Rendben, akkor ne borítsuk fel a szabályokat. A megoldás, hogy Magdolna kilép a rendből.

– Mihez kezdene az életével? Ráadásul egy kisgyerekkel – von kétségbe Ágota. – Évek óta a rendnek él. Még gyerekként, tizenhat évesen került közénk, azóta felnőtt, viszont nem foglalkozott semmi mással. Tulajdonképpen végzettsége sincs. Kilöknéd a vadonba az újszülöttjével?

Jogos. Nem is tudok rá épkézláb válasszal szolgálni. Tulajdonképpen gondolkodni is nehezemre esik a fejfájástól, inkább kibújok a reakciókényszer terhe alól:

– Nem tartod kissé aggasztónak, hogy ebben az elcseszett rendben folyton véget akar vetni az életének valamelyik lány? Neked ez azt üzeni, hogy a helyes úton járunk?

– Én ezt nem akarom tovább hallgatni – szólal meg végre Anita, miközben mindkét kezét megadóan a magasba emeli. – Inkább megnézem, hogy van Magdolna.

Marasztalás helyett szótlanul nézzük, ahogy visszavonul a lakásba. Az ajtócsukódást követően Ágota bensőséges hangon érdeklődik:

– Megnyugodtál a tegnap este után?

Érdekes az éles témaváltás. Mintha nem is feszültünk volna egymásnak percekkel korábban. Gondolom, némi pihenőidőt követően visszakanyarodunk majd a vitánkra.

Hiába az ellentét, Ágota az egyetlen barátnőm. És azt hiszem, ez kölcsönös. Most, hogy az élet helyzetbe hozott bennünket, meg kell tanulnunk a magánéletet és a rend vitás kérdéseit elválasztanunk egymástól. Már ha ez lehetséges.

– Azóta csak halmoztam a szart – morgom. Barátnőm forszírozás helyett kivárja, hogy magamtól folytassam: – Lefeküdtünk egymással.

Ágota némi értetlenséggel a hangjában próbálja pontosítani az információt:

– Mármint Samuval? Ez miért említésre méltó? És miért…

Félbeszakítom:

– És Péterrel.

Kigúvadó szemmel igyekszik összerakni az elé szórt kirakóst:

– Egymás után?

– Egyszerre – robbantom a bombát magam elé révedve.

– Baszki! – Nem tudom eldönteni, hogy a meglepettségtől vagy a káromkodás miatt, de a szájához kap. – Hogy vetted rá erre őket? Samu eddig megfojtotta volna a pasast egy kanál vízben.

– Nem kellett rávenni őket. – Elhúzom a számat. – Adta magát a helyzet.

Azt hiszem, Ágota ódzkodik tolakodó kérdésekkel sorozni, ezért rövid ideig mindketten a gondolatainkba merülünk. Végül kikívánkozik belőle:

– Élvezted? Csak mert nem tűnsz túl…

– Kielégültnek?

– Boldognak.

Eddig halogattam, ám nem kerülgethetem örökké a szembenézést.

– Van egy dolog… – A körmömmel babrálva, nehezen kezdek bele. – Amit eddig senkinek nem meséltem el. Még neked sem.

– Micsoda? – csodálkozik el Ágota.

Hiába ő a legjobb barátnőm, előtte is vannak titkaim. Például azt sem szándékozom megosztani vele, hogy a fiúk az este nem csak velem foglalkoztak.

– Nem ez volt az első alkalom – bököm ki anélkül, hogy rápillantanék. – Markkal és Philippel átéltem már hasonlót.

– Philippel? – csuklik fel Ágota.

Jogos a meglepettsége. Philip az a srác, aki a Cambridge-i pubban megpróbált felszedni, és aki helyett a haverjával, Markkal jöttem össze. Philip vezette azt az autót, amiben Mark életét vesztette. És Philip az, aki kettejük közül túlélte a veszekedésük miatt bekövetkezett balesetet.

– Egy közös bulink után történt. Két nappal a baleset előtt – mesélem a lehető legkevesebb részletet felidézve. Keserves visszagondolnom az estére, valamint az abból fakadó következményekre. – Tulajdonképpen a kalandozásunk miatt szólalkoztak össze egymással a kocsiban. Abból lett a baleset.

Ágota ismét a szájához kap:

– Baszd ki!

– És olyan, mintha ez az egész most megismétlődni látszana. – A tenyerembe temetem az arcomat. – Kísértem a sorsot, bassza meg.

Hogy a pokolba engedhettem ezt, miközben tisztában voltam a kettejük közötti feszültséggel? Mit művelek?

– Szórakoztatok – nyugtat a barátnőm.

Tegnap este, alkoholtól fellazult erkölcsökkel én is ezt gondoltam. Aztán ezzel győzködtem magamat azután is, hogy megtörtént. És a múlt kísértő árnyait visszaszorítandó válaszoltam flegmán Samunak, amikor megkérdezte, volt-e már hasonló élményben részem.

Csak szórakoztunk. Persze…

– Egy kicsit bánom, hogy nem maradtam nálad az este – bukik ki Ágotából.

Elhűlve nézek rá, majd az elfojtott röhögése láttán kifakad belőlem:

– Te céda!

– Méghogy én vagyok a céda?! – robban ki belőle a nevetés. – Kis túlzással egy éjszaka alatt többet éltél, mint amennyit én valaha fogok. – Játékosan felpattan, és az ajtó felé indul. – De legalább hadd szagoljak bele a bujaság illatába.

Felugrok, hogy utánanyúljak, akár gyerekkorunkban, amikor válogatott ötletekkel akart zavarba ejteni. Szükségünk van az infantilis énekünkre ahhoz, hogy túléljük ezeket a kisiklott napokat.

– Samu még alszik – figyelmeztetem, de a következő pillanatban Ágota eltűnik az ajtónyílásban.

A nappaliba lépve megtorpan, szó szerint a hátának ütközöm. Kővé dermedten áll előttem. Követem a tekintetét, a konyhapultnál Samut látom, ahogy félmeztelenül, illetlen mértékben lecsúszott alsónadrágban a hűtő tartalmát fürkészve, nyájas hangon telefonál.

– Akkor kettőre érkezem. Küldje át, kérem, a címet! – Amint kinyomja a hívást, felénk fordul. – Elég lelakott a hűtőd.

– Bevásárolhatsz, ha szeretnél – felelem.

Ágota rákontrázik:

– Ha így megy le, talán kedvezményt is kap a boltban.

Vagy a mondat, vagy az elfojtott röhögés miatt, de Samu kapcsol, feljebb rántja az alsógatyáját, majd zavarával küzdve megállapítja:

– Milyen parádés kedvetek van. – Nekem célozva, komoly ábrázattal kérdezi: – Hol van Péter? A frász jött rám, hogy egyikőtöket sem találtam a lakásban, amikor felébredtem.

– És a hűtőben kerestél? – ugratom tovább, de látom, nincsen ínyére. – Amikor felkeltem, Péter már nem volt itt.

Rövid gondolkodási időt követően Samu kiköpi magából:

– Ennek nem örülök. Jobb lenne tudni, merre jár. – Rögtön egy kérdéssel is előrukkol: – Mi a terved mára?

Mi ez a ridegség? Úgy éreztem, az éjjel sikerült tisztázni, sőt, talán új vágányra is tereltük a kapcsolatunkat. Vagy ez a viselkedés az ő olvasatában a határozottság? Mert ez inkább flegmaság, amit nehezen tolerálok. Ám ezt egyelőre nem akarom szóvá tenni, kivárok, és inkább készségesen válaszolok a kérdésre:

– Most, hogy végre megszereztem, el kellene mennem a nagyszüleim birtokára felmérni, milyen állapotok uralkodnak.

Samu kiemeli a hűtőből azt a dobozos tejet, amit még Péter hozott a lakásba. Felrémlik, mennyire izgatóan hatott rám, ahogy a kifröccsent tejet lenyalta az ujjáról. Ekkor kérdeztem rá az arcán futó heg történetére.

– Én meg arra riadtam fel, hogy teljesen megfeledkeztem Nelliről – avat be, közben megszagolja a tejet. – Tudod, ő az, aki ismerte az édesanyámat, és azt ígérte, hogy ha ma felkeresem, kamera előtt is mesél a régi időkről. Kettőre kell hozzá mennem.

– Akkor nem tudsz velem jönni – állapítom meg némiképp szomorúan.

– Pont ugyanezt akartam mondani – húzza el csalódottan a száját Samu, a pultra teszi a telefont, hogy nyugodtan önthessen a tejből egy pohárba.

Örültem volna, ha a történtek után együtt tölthetjük a napot. Aztán felmerül bennem, hogy miért ne kísérhetném én el Samut, a birtok nem szalad el. Katalin őrültségnek hangzó történetei után egyébként is arra a következtetésre jutottam, hogy csatlakoznom kellene a családjaink múltját feltáró munkához. Éppen felvetném a lehetőséget, amikor a nyitva hagyott ajtó irányából meghallom:

– Majd én elmegyek veled a birtokhoz.

Péter toppan a lakásba.

Megfagy körülöttünk a levegő.

Samu melléönti a tejet, kis híján a telefonjára is kerül belőle.

A feszültséget oldandó érdeklődöm:

– Merre jártál? Azt hittük, elnyelt a föld.

Felemeli a kezében tartott bevásárlószatyrot.

– Gondoltam, készítek reggelit, mire felébredtek. De egy kicsit elkéstem vele, azt hiszem. – A pultra teszi a zacskót, majd Samu mellé állva felém fordul. – Szóval én szívesen elkísérlek. Bárhova.

Samu majdnem félrenyeli a tejet.

Nem tudok továbblendülni azon, hogy a birtok meglátogatásáról mondottak jóval korábban hangzottak el, mint hogy Péter az érkezése közben éppen elcsíphesse a szavaimat. És nem beszéltem annyira hangosan, hogy, mondjuk, már a lépcsőfordulónál hallhassa. Ezek alapján egy ideje kint állhatott és hallgatózhatott. Átváltottunk sunyiskodó játékra? Én benne vagyok…

Samu megelőz:

– Nekem lenne ma szükségem rád – címzi Péternek. – Kell valaki, aki segít a felvételben Nellinél, ha Mia nem tud velem jönni.

Egyértelműen le akarja rólam választani a férfit, máskülönben nem tudná kontrollálni az eseményeket.

Péter arcáról leolvasható, hogy nincs ínyére az ötlet.

– Majd én elmegyek veled a birtokhoz – ajánlkozik Ágota.

– Rendben, megyek, segítek. – Péter széles vigyorral a képén fordul Samuhoz, kezet akar nyújtani neki, és azzal a lendülettel kiüti a kezéből a poharat.

Az üveg darabokra törik a padlón, a tej szétfröccsen.

Ágota ugrik egyet ijedtében, én azonban mozdulatlan maradok. Meredten nézem a szabadkozó férfit, azon tanakodom, valóban véletlen volt-e ez a kis baleset. Ahogy összeakad vele a tekintetem, megkapom a kérdésemre a választ.

Ebből baj lesz.

De éjszaka Samu kezébe adtam az irányítást. Bíznom kell abban, hogy tudja, mit csinál.

3

SÁMUEL

– A családod körüli felhajtás miatt szeretnék egy biztosítékot belefoglaltatni a szerződésünkbe – rukkol elő az ötlettel a Péterrel folytatott telefonbeszélgetés egy pontján a húgom.