J. M. Coetzee

Életképek

J. M. Coetzee

Életképek

ATHENAEUM

FORDÍTOTTA GELLÉRT MARCELL

ATHENAEUM KIADÓ

A fordítás alapjául szolgáló mű:

J. M. Coetzee: Scenes from Provincial Life

Copyright © J. M. Coetzee, 2011
All rights are reserved by the Proprietor throughout the world.

By arrangement with Peter Lampack Agency, Inc.
350 Fifth Avenue, Suite 5300
New York, NY 10176-0187 USA

Hungarian translation © Gellért Marcell, 2022

Minden jog fenntartva.

Kiadta az Athenaeum Kiadó, az 1795-ben alapított

Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők

Egyesülésének tagja.

Felelős kiadó az Athenaeum Kiadó ügyvezetője

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

www.athenaeum.hu

www.facebook.com/athenaeumkiado

ISBN 978 963 543 235 6

Felelős kiadó: Dian Viktória

Felelős szerkesztő: Koronczai-Fekete Viktória

Szerkesztette: Hradeczky Moni

Műszaki vezető: Drótos Szilvia

Borító: Földi Andrea

Elektronikus könyv: Szegedi Gábor

D. K. C. emlékére

GYERMEKKOR

egy

Egy lakótelepen élnek Worcester egyik külvárosában, melyet egyik oldalról a vasút, a másikról az országút határol. Az összes utcát fákról nevezték el, de fát még nem látni sehol. A Poplar Avenue-n laknak, a 12-es szám alatt. A lakótelep összes háza új és teljesen egyforma. A házak tágas telkeken állnak, melyeket drótkerítések választanak el egymástól. A föld kemény, vörösagyag, semmi nem nő meg rajta. Minden telek hátsó udvarán van egy kis melléképület, amely egyetlen szobából és egy mosdóból áll. Cselédjük nincs, a szobát mégis „cselédszobának”, a mosdót pedig „cselédmosdónak” hívják. A cselédszobát lomtárnak használják: újságok, üres üvegek, egy törött lábú szék, egy ócska kókuszrost matrac. A telek hátsó részében kialakítottak egy kis baromfiudvart, ahova betelepítettek három tyúkot abban a reményben, hogy fedezik a tojásszükségletüket. A tyúkok azonban csak kókadtan bóbiskolnak naphosszat. Az udvaron terebélyes tócsákban áll az esővíz, amit az agyagos talaj nem képes felszívni. A poshadt pocsolyák bűzös mocsárszagot árasztanak. A tyúkok lábát elefántbőrre emlékeztető, ocsmány kelések borítják. Ilyen lerobbant állapotban nem csoda, hogy felhagytak a tojással. Az anyja a Stellenboschban élő nővéréhez fordul, aki azt tanácsolja, hogy vágja ki a tyúkok nyelve alatt lévő elszarusodott bőrkinövéseket, és akkor újra tojni fognak. Megfogadva a nővére tanácsát, egyenként a két térde közé fogja a tyúkokat, két ujjal összeszorítja az állkapcsukat, hogy kinyissák a csőrüket, és egy hámozókés hegyével elkezdi kapargatni a nyelvüket. A tyúkok kétségbeesetten rikoltoznak, kapálóznak, a szemük kidülled a halálos rémülettől. Kis híján elfogja a rosszullét. El is fordul, hogy ne lássa a vergődésüket. Az anyjára gondol, amikor kiteszi a konyhapultra a pörkölthöz vett marhahúst, és elkezdi szeletelni; a keze csupa vér.

A legközelebbi boltok egy mérföldre vannak egy kopár, tengődő eukaliptuszokkal szegélyezett út mentén. Ebbe a lakótelepi kockaházba zárva az anyja fő elfoglaltsága a takarítás volt. Valahányszor feltámad a szél, liszt finomságú, okkersárga por lep el mindent, az ajtó alatt, az ablakkeretek résein át, az ereszek alatt, a mennyezet deszkái között utat talál magának a ház legeldugottabb szegletébe is. Egy több órán át dühöngő szélvihar során arasznyi sárga porréteg gyűlik össze a bejárat melletti fal tövében.

Vesznek egy porszívót. Az anyja minden reggel végigmegy az összes helyiségen a zúgó masinával, amely felszívja a gyomrába a port. A tetején egy kacagó manó mozog fel-le, mintha valami akadályt akarna újra és újra átugrani. De miért pont egy manó?

A porszívóval játszani is lehet. Apró darabokra tépked egy papírlapot, és nézi, hogy szippantja fel őket a csőre – akár egy forgószél a leveleket. Észrevesz egy hangyakaravánt, és végighúzza fölötte a csövet. A hangyák nyomtalanul eltűnnek a dübörgő masina feneketlen gyomrában.

Worcesterben sok a hangya és a légy, és a bolhák, amik mindent ellepnek. Worcester csak kilencven mérföldre van Fokvárostól, mégis itt minden sokkal rosszabb. A zoknija fölött mindkét lábszára tele van bolhacsípéssel és véresre vakart sebekkel. Sokszor elaludni sem tud este a szüntelen viszketéstől. Nem is érti, miért kellett eljönniük ide Fokvárosból.

Az anyja sem találja a helyét itt.

– Bárcsak lenne egy lovam! – mondogatja. – Akkor legalább néha kilovagolhatnék a prérire.

– Egy lovad! – mondja fejcsóválva az apja. – Csak nem Lady Godivát akarsz játszani Worcesterben?

Végül, ló helyett, az anyja beéri egy biciklivel, amit ő vesz meg magának. Egy használt, női vázas, fekete monstrumot. Olyan nagy és nehéz, hogy egy gyerek meg sem tudja mozdítani. Amikor ki akarja próbálni az udvaron, két nekirugaszkodás után fel is adja.

Az anyja még soha nem ült biciklin, de lehet, hogy lovon sem. Amikor megvette, azt gondolta, hogy megy majd magától. Aztán kiderült, hogy valakinek meg kéne tanítania, de ki legyen az?

Az apja nevetve csóválja a fejét.

– A nők nem szoktak biciklizni.

Az anyja azonban nem hagyja magát.

– Nem fogok egész nap itt raboskodni ebben a házban. Ki akarok szabadulni innen.

Eleinte nagyon örült, hogy az anyjának lesz egy biciklije. Elképzelte, hogy fognak majd hármasban – ő, a bátyja és az anyja – végigkerekezni a Poplar Avenue-n. De most, látva, hogy az anyja makacs hallgatással válaszol az apja csipkelődő megjegyzéseire, elbizonytalanodik. A nők nem szoktak biciklizni. Lehet, hogy az apjának igaza van? Ha az anyja nem talál senkit, aki hajlandó lenne rá, hogy megtanítsa, ha egész Reunion Parkban nincs egyetlen háziasszony sem, akinek lenne biciklije, akkor lehet, hogy a biciklizés tényleg nem nőknek való.

Az anyja az udvar hátsó, lejtős végén kezdi a gyakorlást. Felül a nyeregre, és a lábát két oldalt V alakban kinyújtva elkezd gurulni a baromfiudvar felé. Néhány méter után elveszti az egyensúlyát, de – hála a női váznak – még időben le tudja tenni a talpát, így megússza esés nélkül. Görcsösen markolva a kormányt, kacsázva tesz még néhány lépést, mielőtt sikerül megállnia.

Még nézni is rossz, mennyire ügyetlen. Csalódottságában aznap este átpártol az apjához, és most már ketten gúnyolják az anyját. Pedig pontosan tudja, hogy ez árulás, hogy szívtelenül cserben hagyta az anyját, aki ezzel végképp magára maradt.

Ennek ellenére néhány újabb próbálkozás után sikerül megülnie a biciklit, és kacsázva ugyan, teljes erővel taposva a pedált, végigmegy az udvaron egészen a hátsó kerítésig.

Minden délelőtt, amikor ő iskolában van, bekerekezik Worcesterbe. Látni csak egyszer látja a biciklin, amikor a szokásosnál később jön vissza Worcesterből. Fehér blúz és fekete szoknya van rajta. A Poplar Avenue-n jön a ház felé. A haja lobog a szélben. Mintha megfiatalodott volna. Akár egy lány: fiatal, üde, titokzatos.

Az apja, valahányszor meglátja a bejárat melletti falnak támasztott fekete monstrumot, elsüt egy-egy gúnyos tréfát. Mit szólnak Worcester dolgos polgárai, amikor meglátják, hogy egy nő a pedált taposva elkerekezik a boltjuk vagy a műhelyük előtt. Abbahagyják a munkát, kiállnak az ajtóba, és elkezdik biztatni, mintha drukkolnának neki: „Egy, kettő, hajrá! Mindent bele!” Ezek a tréfák egyáltalán nem viccesek, mégis, ő is, meg az apja is jókat nevetnek rajtuk. Az anyja pedig sohasem veszi fel a kesztyűt, hogy visszavágjon. Ez az adottság hiányzik belőle. Ha válaszol is néha, csak annyit mond: – Nevessetek nyugodtan, ha olyan jólesik!

Aztán egy nap, se szó, se beszéd, leteszi a biciklit. Pár nap múlva el is tűnik a fekete monstrum. Senki nem beszél a dologról, de ő is tudja, akárcsak az apja, hogy az anyja feladta a kilátástalan küzdelmet. Beismerte, hogy vesztett, és erről ő, a fia is tehet. El is határozza, hogy ezt így vagy úgy, de jóvá kell tennie.

Az emléktől azonban nem tud szabadulni. Újra és újra látja az anyját, ahogy elindul a nehéz biciklivel a Poplar Avenue-n a város felé, hogy maga mögött hagyjon mindent, őt, a házat, a szakadatlan takarítást, és menjen, amerre a szíve húzza. Nem akarja, hogy az anyja elmenjen, hogy itt hagyja egyedül. Nem akarja, hogy bármi másra is vágyjon rajta kívül. Azt akarja, hogy mindig otthon legyen, otthon várja, hogy ő hazajöjjön az iskolából. Már csak elvétve fordul elő, hogy az apja mellé áll, ha vitára kerül a sor. Szíve szerint minden alkalommal az anyjával szövetkezne az apja ellen. De ebben az esetben igenis a férfiak táborában a helye.

kettő

Semmit nem oszt meg az anyjával. Mindaz, ami az iskolában történik vele, hétpecsétes titok. Semmiről nem tudhat, kivéve a negyedévi értesítőt, aminek kitűnőnek kell lennie. Megfogadja, hogy mindenből ő lesz a legjobb az osztályban. Magaviseletből példás, tanulmányi eredménye minden tárgyból jeles. Ha az értesítő kitűnő, az anyja nem zaklathatja kérdésekkel. Valamit valamiért. Ez egy kimondatlan egyezség, amihez mindketten tartaniuk kell magukat.

Az iskolában pedig az történik, hogy a fiúkat rendszeresen veréssel büntetik. Mindennap megvesszőznek valakit az osztályból, van, hogy többüket is. A kiszemelt áldozatnak le kell hajolnia, olyan mélyen, hogy az ujjaival megérintse a lábfejét, és egy nádpálcával ellátják a baját. Az egyik osztálytársát a 3. a-ban – Rob Hartnak hívják – rendszeresen elnáspángolja az osztályfőnökük. Miss Oosthuizennek hívják, folyton ideges, és hennával festi a haját. A szülei megtudták valahonnan, hogy a teljes neve Marie Oosthuizen, nincs és nem is volt még férjnél, és játszik egy színtársulatban. Ezek szerint csinál mást is a tanítás mellett, de hogy pontosan mit, senki nem tudja. Nehéz elképzelni egy tanárról, hogy az iskolán kívül is van élete.

Amikor Miss Oosthuizent elfutja a pulykaméreg, kiállítja Rob Hartot a két padsor közé, ráparancsol, hogy fogja meg a bokáját, és csépelni kezdi a nádpálcájával a hátsóját. Olyan gyorsan csépeli, hogy lendületet sem tud venni a pálcával két ütés között. Mikor befejezi, Rob Hart rákvörös arccal egyenesedik fel, hogy visszaüljön a helyére. De soha nem sírja el magát. Lehet, hogy nem is a fájdalomtól vörösödik ki, csak a fejébe szállt a vér a bokafogástól. Miss Oosthuizen pedig hullámzó keblekkel liheg, mintha levegő után kapkodna, és a könnyeivel küszködik. De lehet, hogy ilyenkor nem csak a szeme lesz nedves.

Egy-egy ilyen féktelen indulatkitörés után dermedt csöndbe burkolódzik az egész osztály, amit csak az óra végét jelző csengő tör meg.

Miss Oosthuizennek még egyszer sem sikerült megríkatnia Rob Hartot. Lehet, hogy ezért is olyan dühös rá, és ezért ütlegeli olyan kíméletlenül, ahogy senki mást az osztályból. Rob Hart a legidősebb fiú az osztályban, majdnem két évvel idősebb nála (ő a legfiatalabb); és van egy olyan érzése, hogy valami van Rob Hart és Miss Oosthuizen között, amiről neki nem szabad tudnia.

Rob Hart magas, jóképű és nagyon magabiztos. Okosnak ugyanakkor egyáltalán nem mondható, és több tárgyból is bukás fenyegeti, de mégis vonzódik hozzá. Rob Hart már egy olyan világban él, ahova ő még nem léphetett be. Amelynek ugyanúgy része a szex, mint az agresszió.

Nem mintha arra vágyna, hogy megvesszőzzék – akár Miss Oosthuizen, akár egy másik tanár. Ha csak rágondol, hogy megvesszőzik, elönti a szégyen. Bármit megtenne, hogy ezt a megaláztatást elkerülje. Ez persze egyáltalán nem normális, és ezt ő is tudja. Talán azért, mert a családjában semmi sem normális, és bőven van szégyellnivalójuk. Egy olyan családból jön, ahol a gyerekek soha nem kapnak verést, akkor sem, ha megérdemelnék, ahol a fiatalok az idősebbeket is a keresztnevükön szólítják, ahol senki nem jár templomba, és mindenki mindig cipőt hord.

Az iskolában minden tanárnak – nem csak a férfiaknak, a nőknek is – van nádpálcája, és tetszésük szerint használhatják is. Minden pálca más, mindnek van egy saját karaktere, amit a fiúk ismernek, és ami kifogyhatatlan beszédtéma minden osztályban. Szakértőként sorolják fel a tulajdonságaikat, hasonlítják össze őket aszerint, hogy melyik mekkora fájdalmat okoz, ami attól is függ, hogy a tanár, aki használja, milyen technikával buzgólkodik vele: nagy lendülettel, karból vagy csak csuklóból üt. Arról soha nem esik szó, hogy mekkora szégyen, ha valakinek az egész osztály szeme láttára ilyen megalázó pózban ellátják a baját.

Saját tapasztalatok híján nem tud részt venni ezekben a beszélgetésekben, de azt így is tudja, hogy nem a fájdalom a legrosszabb, amitől tartania kell. Ha a többi fiú kibírja, hogyne bírná ki ő is, akinek sokkal nagyobb az akaratereje, mint bárkinek az osztályban. Amit nem bírna elviselni, az a szégyen. Képtelen lenne elviselni ezt a megaláztatást, annyira félne tőle, hogy felállni sem tudna a padjából, amikor felszólítják, hogy lépjen ki a padsorok közé. És ez, a gyávaság, még nagyobb szégyen lenne. Ráadásul az egész osztályt ellene fordítaná. Ha egyszer mégis rá kerülne a sor, hogy megvesszőzzék, az olyan megalázó lenne, hogy többé a lábát se tudná betenni az iskolába. Akkor pedig nincs tovább. Az egyetlen kiút az lenne, ha véget vetne az életének.

Ez várna rá, ha bekövetkezne, amit mindenáron el kell kerülnie. Ezért húzza meg magát az órákon, nehogy valamelyik tanár felfigyeljen rá. Ezért kifogástalan mindig az öltözéke, ezért csinálja meg időben minden házi feladatát, ezért tudja mindig a helyes választ, ha kérdezik. Nem hibázhat. Egyszer sem. Ha hibázik, kockáztatja a vesszőzést. És akár megvesszőzik, akár nem, mert nem áll fel a padjából, amikor felszólítják, a végén így is, úgy is meg kell halnia.

A legkülönösebb az egészben az, hogy elég lenne egy vesszőzés, és megszabadulhatna ettől a bénító rettegéstől. Ha gyorsan átesne ezen a megpróbáltatáson, mielőtt a felszólítást követően kővé dermedne a félelemtől, ha kényszerítenék rá, hogy engedelmeskedjen, akkor utána ő is olyanná válna, mint a többi fiú, és ugyanolyan magától értetődő természetességgel beszélgethetne velük a tanárokról, a pálcáikról és arról, hogy melyikük milyen típusú, és mekkora fájdalmat okoz. De magától nem tudja leküzdeni ezt az akadályt.

És erről az anyja tehet, mert sohasem verte meg. Annak örül, hogy mindennap cipőt hord, hogy hétről hétre könyveket vesz ki a közkönyvtárból, hogy nem kell iskolába mennie, amikor nem érzi jól magát – mindannak, amitől más, mint a több fiú –, ugyanakkor haragszik is az anyjára, amiért nem olyanok, és nem úgy élnek, mint a többiek. Ha az apján múlna, ha az apja lenne a családfő, akkor a családjuk olyan lenne, mint más családok. Az apja olyan, mint bárki más, nincs benne semmi különleges. Persze hálás az anyjának, hogy megvédi az apjától, aki – és ez teljesen normális – néha dühbe gurul, és azzal fenyegeti, hogy megveri. Mégis haragszik rá, amiért másként bánik vele, más embert akar csinálni belőle, aki különbözik a többiektől, aki szüntelenül védelemre, gondoskodásra szorul, mert képtelen megállni a saját lábán.

Nem Miss Oosthuizen pálcájától tart a legjobban. A leg- félelmetesebb pálcája Mr. Lategannak van, aki a gyakorlati foglalkozást tanítja. Mr. Lategan pálcája rövidebb és kevésbé hajlékony, mint a többi tanáré. Rövidebb, vastagabb és merevebb – inkább bot, mint pálca, olyan, mint a rendőrök gumibotja. Az a hír járja az iskolában, hogy Mr. Lategan ezzel a bottal csak az idősebb fiúkat bünteti, mert a kisebbek nem bírnák ki. Azt is rebesgetik, hogy Mr. Lategan ezzel a bottal még az érettségiző fiúkat is megtöri. Hogy sokan kegyelemért könyörögnek, félelmükben a nadrágjukba csinálnak, és inkább vállalják a szégyent és megvetést, csak elkerüljék a verést.

Mr. Lategan egy köpcös kis ember, rövidre nyírt, sörteszerű haja és bajusza van. Az egyik kezén hiányzik a hüvelykujja. Csak egy csonk van a helyén, aminek a végén egy rózsaszínű forradás húzódik. Nagyon keveset beszél. Mindig rosszkedvű és ingerült, mintha semmi kedve nem lenne ahhoz, amit csinál, mintha méltóságán alulinak tartaná, hogy alsós fiúkat kell famegmunkálásra tanítania. Az óra nagy részében az ablak előtt áll, és a belső udvart bámulja, míg a fiúk csinálják a dolgukat: méricskélnek, fűrészelnek, gyalulnak. Van, hogy a botjával a kezében álldogál az ablakban, és szórakozottan ütögeti vele a lábszárát, miközben tűnődik valamin. Ellenőrzéskor körbemegy a műhelyben, egyenként szemügyre veszi az elkészült munkadarabokat, megvetően rámutat a hibákra, és szótlanul továbbsétál.

A fiúknak elnézik, ha tréfálkoznak a pálcákon a tanárokkal. Igazából ez az egyetlen dolog, amivel lehet – persze csak kellő mértékkel – ugratni a tanárokat.

– Tanár úr, azt mondják, hogy muzsikálni is tud a pálcájával – így a fiúk, mire Mr. Gouws néhány lendületes csuklómozdulattal úgy megsuhogtatja a levegőben a hosszú pálcát (neki van a leghosszabb az egész iskolában, pedig csak ötödikeseket tanít), hogy az fütyülni kezd.

Mr. Lategannál azonban nem lehet jópofáskodni. Ahhoz túlságosan rettegik a fiúk a pálcáját, tudván tudva, hogy mire képes vele.

Karácsonykor, amikor a farmon összejön a család, az apja és a fivérei mindig felemlegetik az iskolás éveiket: a tanáraikat és a pálcáikat, a fagyos téli reggeleket, amikor egy-egy pálcázás után kék hurkákkal lett tele a hátsójuk, és a verés, a csípő, égető fájdalom emléke még napokig kísértette őket. Leplezetlen nosztalgiával beszélnek az élményeikről, mintha a fájdalom ellenére örömüket lelték volna benne. Ilyenkor mohón issza minden szavukat, miközben ügyel rá, hogy észrevétlen maradjon. Mert ha észreveszik, hogy figyel, valamelyiküknek eszébe jut, hogy megkérdezze tőle, neki milyen tapasztalatai vannak a nádpálcával. Még soha nem verték meg. Nem tudna mit mondani, olyan fesztelenül beszélni erről, ahogy ezek a férfiak, és ezt mélységesen szégyelli.

Mintha valami sérülése lenne, valami belső sérülése. Mintha valami elkezdett volna repedezni benne, ahogy egy fal repedezik, amikor süllyed alatta a talaj. Minden erejével próbál küzdeni ellene, hogy ez a valami ne töredezzen tovább, de csak lassítani tudja, megállítani nem. Semmi nem tudja megállítani.

Hetente egyszer az egész osztályt átvezénylik az udvar túloldalán lévő épületbe, ahol a tornaórákat tartják. Az öltözőben átöltöznek – fehér sort és fehér atlétatrikó a kötelező viselet –, és Mr. Barnard vezetésével bemasíroznak a tornaterembe. Az órán mindig ugyanaz a menetrend: bakugrás a lovon, medicinlabda-dobálás, ugrálás karlendítéssel, taps a fej fölött. És persze mindezt mezítláb kell csinálni. Már napokkal a következő tornaóra előtt görcsbe rándul a gyomra, ha arra gondol, hogy le kell majd vennie a cipőjét és a zokniját. Mégis, amikor sor kerül rá, kiderül, hogy nem is olyan borzasztó. Csak úrrá kell lennie a szégyenérzetén. Kapkodó, gépies mozdulatokkal átöltözik, és a végén kiderül, hogy a lába cipő és zokni nélkül ugyanolyan, mint bárki másé az osztályból. A szégyenérzete ilyenkor sem múlik el teljesen, de visszahúzódik valahova mélyebbre, készen rá, hogy bármikor újra erőt vegyen rajta. Ez a szégyen azonban már csak az övé, a sajátja, amiről a többieknek nem kell tudomást venniük.

A lábfeje sima és fehér, különben ugyanolyan, mint a többi fiúé, beleértve azokat is, akik mezítláb járnak iskolába. Nem szereti a tornaórát, főleg azt nem, hogy előtte és utána át kell öltöznie, de ezen is túlteszi magát, ahogy sok más megpróbáltatáson is.

Egy napon azonban változik a megszokott menetrend. Átvezénylik őket a tornateremből a teniszpályára, hogy megtanuljanak padel teniszezni. A teniszpályák távolabb vannak, egy kaviccsal felszórt úton kell végigmenniük, amelyen csak óvatosan, minden lépést megfontolva lehet járni. A pályán a nyári nap úgy felforrósítja az aszfaltot, hogy folyamatosan egyik lábáról a másikra kell ugrálnia, nehogy összeégesse a talpát. Csak akkor könnyebbül meg, amikor visszaérnek az öltözőbe, és felveheti a cipőjét. Délután már alig tud járni a fájdalomtól, és amikor otthon az anyja leveszi a cipőjét, döbbenten látja, hogy mindkét talpa tele van hólyagokkal és vérző sebekkel.

Három napig otthon kell maradnia, és amikor a negyedik nap visszamegy az iskolába az anyja írásos üzenetével, amelyben – ezzel ő is tisztában van – nem sok köszönete lesz a tornatanárának, akár egy sebesült harcos, aki ütközet után visszatér az egységéhez, végigsántikál a két padsor között a helyére.

– Miért nem jöttél suliba? – kérdezik suttogva a közelében ülő társai.

– Nem tudtam járni. Tele lett mindkét talpam hólyagokkal a teniszórán – feleli ugyancsak suttogva.

Sajnálkozásra, együttérzésre számít, de ehelyett egyszerűen kinevetik. Még azok sem akarják elhinni, amit mond, akik mindennap cipőben jönnek iskolába. Valahogy nekik is megkeményedett a bőr a talpukon, ezért nem lett semmi bajuk. Egyedül neki van ilyen érzékeny talpa, és az érzékeny talp a jelek szerint egyáltalán nem olyan adottság, amivel kivívná mások elismerését. Hirtelen elfogja az érzés, hogy magára maradt. Egyedül az anyjára számíthat.

három

A mai napig nem sikerült rájönnie, hogy hol az apja helye a családban. Igazság szerint azt sem tudja, egyáltalán mi keresnivalója van köztük. Egy normális családban – ezt, ha tetszik, ha nem, belátja – az apa a családfő: övé a ház, a felesége és a gyerekei pedig feltétlen engedelmességgel tartoznak neki. De az ő esetükben – és így van ez az anyja két nővérének a családjában is – az anya és a gyerekek vannak a középpontban, az apa pedig csupán egy tartozék, aki a keresetével hozzájárul a család működéséhez, akár egy fizető bérlő.

Kisgyerekkorától kezdve abban a hitben él, hogy ő a család középpontja, akár egy herceg, egy trónörökös, az anyja pedig a folyton aggodalmaskodó protektora és a jogigénye legfőbb, de kiszámíthatatlan támogatója, aggodalmaskodó és kiszámíthatatlan, mert tisztában van vele, hogy egy gyerek nem lehet a család feje. Ha valakire féltékeny, az nem az apja, hanem az öccse. Mert az anyja az öccséért is megtesz mindent, sőt – miután az öccse okos, de mégsem olyan okos, mint ő, és nem is olyan bátor vagy vakmerő – még többet is, mint érte. Állandóan ott van mellette, ugrásra készen, hogy elhárítson minden veszélyt, míg őt csak a háttérből vigyázza, onnan figyel, hogy a segítségére siessen, ha hívja.

Azt szeretné, hogy az anyja vele is annyit törődjön, mint az öccsével. De igazából bizonyságnak az is elég lenne, ha ezt csak jelezné valahogy. Mert ha fölötte is elkezdene úgy anyáskodni, azt felháborodva kikérné magának.

Újra és újra sarokba szorítja a kérdéssel, hogy melyiküket szereti jobban, őt vagy az öccsét. Az anyja pedig mindig kitérő választ ad. – Ugyanúgy szeretlek mindkettőtöket – mondja ilyenkor elnézően mosolyogva. Még a legfortélyosabb kérdésekkel – mit tenne, ha kigyulladna a ház, és csak annyi ideje lenne, hogy az egyiküket mentse ki a lángok közül – sem sikerül csapdába csalnia. – Mindkettőtöket kimentenélek. Téged is, őt is. De nem fog kigyulladni a házunk. – Ilyenkor gúnyosan a szemére hányja, hogy nincs semmi fantáziája, de a rendíthetetlen állhatatosságát azért a javára írja.

Sok minden más mellett az anyja elleni indulatos kirohanásait is gondosan titkolnia kell a világ elől. Csak a családtagjai tudják, milyen lekezelően, milyen mélységes megvetéssel – mintha egy alsóbb rendű lény volna – beszél vele. – Ha a tanáraid és a barátaid tudnák, hogy beszélsz anyáddal – mondogatja az apja ilyenkor, fenyegetően rázva a mutatóujját. Ezért is utálja az apját, hogy pontosan tudja, mi a gyenge pontja.

Mennyivel könnyebb lenne, ha az apja időnként megverné, és akkor ő is olyan lehetne, mint a többi fiú. Ugyanakkor pontosan tudja, hogy ha az apja csak egy ujjal is hozzányúlna, addig nem nyugodna, amíg bosszút nem áll a sérelemért. Ha megütné, úgy bedühödne, hogy nem állna jót magáért. Bőszülten védekezne, akár egy sarokba szorított vadállat, aki bármivel, bárkivel képes szembeszállni.

Otthon úgy viselkedik, mint egy dühödt zsarnok, az iskolában viszont olyan békés, szelíd, akár egy bárány; csendben meghúzódik az utolsó előtti sorban, ahol a legkönnyebb észrevétlennek maradni, és valahányszor fenyítésre kerül sor, görcsbe rándul a gyomra a félelemtől. Azzal, hogy ilyen kettős életet él, csalóvá lett, és ezt a lelki terhet valahogy el kell hordoznia. Senkinek nincs ilyen nehéz élete, még az öccsének sem, aki a legnagyobb jóindulattal is csupán távolról hasonlít rá. Valójában nincs is benne semmi különös. Olyan, mint a többiek. Ezért is van annyira egyedül. Senkire nem számíthat a családjában. Egyedül kell megbirkóznia mindennel: a gyerekkorral, a családjával, az iskolával, hogy aztán maga mögött hagyva mindent, elkezdhesse a saját életét, amikor már képmutatás, hazugságok nélkül önmaga lehet.

A Gyermekenciklopédia szerint a gyermekkor az ártatlanság kora, az önfeledt, örömteli játék ideje. Nappal virágos réteken szaladgálunk nyuszikat lesve, este pedig a kandalló melegénél merülünk el a mesék varázslatos világában. Ennek az idilli képnek semmi köze a valósághoz. Számára a gyermekkor itt, Worcesterben, otthon és az iskolában egyaránt arról szól, hogy mindenkinek engedelmeskedjen, és fogcsikorgatva tűrje a megpróbáltatásokat.

Miután Worcesterben nincs egyetlen farkaskölyökcsapat sem, engedélyt kap, bár még csak tízéves, hogy csatlakozzon egy idősebb fiúkból álló cserkészcsapathoz. Igyekszik lelkiismeretesen felkészülni az avatásra. Első útjuk az anyjával a ruhaüzletbe vezet, ahol megveszik az előírt felszerelést: az ezüst jelvénnyel díszített, olajbarna, széles karimájú nemezkalapot, a keki színű inget, rövidnadrágot és harisnyát, a kiscserkészcsatos bőrszíjat, a zöld váll-lapokat, zöld fényvisszaverő csíkokat a harisnyákhoz. Otthon vág magának egy másfél méteres egyenes ágat az egyik közeli nyárfáról, lehántja a kérgét, és egy felhevített csavarhúzóval nagy műgonddal beleégeti a fa fehér húsába a teljes morzeábécét és a szemaforjelzéseket. Teljes menetfelszerelésben megy el az első cserkészgyűlésre. A botot is magával viszi, amelyre egy maga készítette hármas fonású zöld zsinórt erősített, hogy a vállára akaszthassa. Az eskütételnél – a kezüket magasba emelve, két ujjal tisztelegve mondják a fogadalom szövegét – ő, a „Bársonytalp”, a legkifogástalanabbul öltözött fiú az újoncok között.

A cserkészeknek, ahogy a tanulóknak az iskolában, különböző vizsgákat kell tenniük. Minden sikeres vizsga után kapnak egy jelvényt, amit fel kell varrniuk a váll-lapjukra. A vizsgák előírt sorrendben követik egymást. Az első feladat a csomókötés. Négyféle csomót kell megkötniük: egyenes csomót, kettős csomót, bárányhurkot és körívcsomót. Ezen a vizsgán sikeresen átmegy, de csak közepes minősítéssel. Nem tudja, mi kell hozzá, hogy jelest kapjon egy ilyen vizsgára, de a fontos, hogy átment.

A második vizsgát az erdészjelvényért kell letenniük. A feladat: papír nélkül, mindössze három szál gyufával tüzet gyújtani. Egy szeles téli estén, az anglikán templom udvarán kell teljesítenie a próbát. Kis gúlába rakja az összegyűjtött gallyakat és fakéregdarabokat, majd a cserkészparancsnok és a csapatvezető jelenlétében háromszor próbálja meggyújtani a gallyakat, de a szél mind a háromszor elfújja a gyufaszálak apró lángját. A vizsgáztatók fejcsóválva otthagyják. Annyit sem mondanak, hogy megbukott a vizsgán, így nem biztos benne, hogy tényleg kudarcot vallott. Mi van, ha azért mennek odébb, hogy megbeszéljék, miért nem sikerült meggyújtania a tüzet, ha úgy döntenek, hogy a nagy szél miatt nem ő tehet a kudarcról? Abban reménykedik, hogy visszajönnek, és mégis megkapja tőlük az erdészjelvényt. De hiába vár, nem történik semmi. Csak áll a gallyakból rakott apró gúla fölött, és nem történik semmi.

Később sem esik szó a történtekről. Ez az első vizsga életében, amin elbukott.

Júniusban, a nyári vakáció elején a cserkészcsapatot elviszik táborozni. Egész életében egyszer volt hosszabb időre távol az anyjától, amikor négyéves korában egy hétig kórházban ápolták. Mégis úgy dönt, hogy jelentkezik a táborba.

Kap egy listát mindarról, amit vinnie kell a táborozáshoz. Az első egy sátoralj. Az anyjának nincs otthon sátoralja, igazából azt sem tudja, mi az. Helyette ad neki egy piros felfújható gumimatracot. A táborban kiderül, hogy minden fiúnak ugyanolyan keki színű sátoralja van. Csak ő lóg ki a sorból a piros gumimatracával. De nem csak a matrac miatt lóg ki a sorból. Ő az egyetlen, aki nem tudja rávenni magát, hogy egy földbe vájt bűzös gödör fölött guggolva végezze el a dolgát.

A harmadik napon elmennek a Breede-folyóhoz úszásgyakorlatra. Amikor még Fokvárosban éltek, a bátyjával és az unokatestvérével többször is elmentek vonattal Fish Hoekra, és egész délutánokat töltöttek a tengerparton. Megmászták a közeli sziklákat, homokvárakat építettek a parton, és fürödtek a part menti sekély vízben, de úszni nem tanult meg sem akkor, sem később. Most pedig, ahogy azt elvárják egy cserkésztől, kétszer is át kell úsznia a folyót egyik parttól a másikig.

Utálja a folyókat a zavaros vizük és a partjukat borító sűrű iszap miatt, ami beragad a lábujjai közé; az eldobált konzervdobozok és üvegcserepek miatt, amelyekbe bármikor beleléphet. Csak a makulátlan, fehér tengerparti homokot szereti. Mégis elszántan beleveti magát a vízbe, és kapálózva átevickél a másik partra. Átérve szilárd talajt keres a lába alatt a derékig érő zavaros vízben, és vacogó foggal, görcsösen megkapaszkodik egy kiálló gyökérben.

A többiek már el is indultak visszafelé. Otthagyták, anélkül, hogy visszanéztek volna. Nincs más választása, neki is vissza kell úsznia. Beleveti magát a vízbe.

A folyó közepén jár, amikor elhagyja az ereje. Abbahagyja az úszást, és megpróbál leállni, de a folyó túl mély. A víz alá merül, majd sikerül felküzdenie magát a felszínre, de amikor újra úszni próbál, a karja nem engedelmeskedik. Újra elmerül, de ezúttal hiába rúgkapál, nem tud feljönni a felszínre.

Az anyját látja maga előtt, amint egy magas támlájú széken ülve a levelet olvassa, amelyben a haláláról értesítik. Az öccse ott áll mellette, és fölé hajolva ő is a levelet olvassa.

Amikor magához tér, a parton fekszik a homokban. Fölötte ott áll széles terpeszben a csapatvezetője, akit Michaelnek hívnak, és akit eddig meg sem mert szólítani. Behunyja a szemét, és minden tagját átjárja a határtalan megkönnyebbülés. Megmentették.

Hetekkel a történtek után is újra és újra Michaelre gondol, Michaelre, aki a saját életét kockáztatva ugrott a folyóba, hogy megmentse. Hihetetlen, és mégis megtörtént, ez benne a legcsodálatosabb, hogy Michael észrevette. Észrevette, hogy lemaradt és fuldoklik. Mert ki ő Michaelhez képest, aki hetedikes, és már csak néhány jelvényt kell megszereznie ahhoz, hogy elérje a legmagasabb rangfokozatot, és királyi cserkész legyen? Abban sem lett volna semmi meglepő, ha észre sem veszi, hogy elmerült, egyáltalán, hogy hiányzik, addig, amíg vissza nem érnek a táborba. És akkor is csak annyit kellett volna tennie, hogy ír egy levelet az anyjának, egy személytelen, a puszta tényekre szorítkozó levelet, ami valahogy így kezdődött volna: „Sajnálattal értesítjük, hogy…”

Most már tudja, a történtek után már nincs kétsége felőle, hogy tényleg más, mint a többi fiú, hogy van benne valami különleges. Meg kellett volna halnia, és mégsem halt meg. Minden jelentéktelensége ellenére kapott egy újabb életet. Meghalt, és újra él.

Az anyjának egy szót sem szól a történtekről.

négy

A nagy titok, amiről nem beszél senkinek otthon, az, hogy az iskolában római katolikussá lett, és így most már minden tekintetben római katolikus.

Azért nem beszél róla, mert úgysem értenék. Náluk senki nem tartozik sehova, semmilyen egyházhoz. Dél-afrikaiak, persze, de dél-afrikainak lenni maga is elég kínos dolog ahhoz, hogy ne beszéljenek róla, mert nem mindenki dél-afrikai, legalábbis igazi dél-afrikai, aki Dél-Afrikában él.

Vallás tekintetében senkik, mert nem tartoznak sehova. Az apja családja sokkal normálisabb, mint az anyjáé, sokkal átlagosabb emberekből áll, de közülük sem jár senki templomba. Egész életében összesen kétszer volt templomban: először, amikor megkeresztelték, másodszor, amikor a második világháború után megünnepelték a szövetségesek győzelmét.

Egyik pillanatról a másikra döntötte el, hogy római katolikussá lesz. Az új iskolájában az első napon, amikor az osztályát átvezényelték a díszterembe, neki és három másik fiúnak ott kellett maradnia az osztálytermükben. Az osztályfőnökük mindegyiküknek felteszi ugyanazt a kérdést:

– Milyen vallású vagy?

Tanácstalanul ránéz a tőle jobbra, majd a tőle balra álló osztálytársára. Mit feleljen erre a kérdésre? Milyen vallások közül lehet választani? Ez olyan, mint hogy valaki orosz vagy amerikai? A tanára most hozzá fordul:

– És te milyen vallású vagy?

A nyakán apró cseppekben csurog a veríték. Fogalma sincs, mit mondjon. A tanára kezdi elveszíteni a türelmét.

– Keresztény, római katolikus vagy zsidó? – faggatja tovább.{1}

– Római katolikus – vágja rá végül.

Amikor vége a kikérdezésnek, a tanáruk azzal a két fiúval, akik kereszténynek mondták magukat, átmegy a többiek után a díszterembe, neki pedig a harmadik fiúval, aki azt mondta, hogy zsidó vallású, ott kell maradnia az osztályban. Várnak, hogy most mi lesz velük, csak telnek a percek, és nem történik semmi. A folyosók üresek, az épület teljesen elcsendesedett, sehol egy tanár.

Kimennek az udvarra, ahol csatlakoznak néhány fiúhoz, akikről szintén elfelejtkeztek. Az idő ideális a golyózáshoz, így játékkal ütik el az időt. Csak a galambok búgása és az egyik közeli házból ideszűrődő énekszó töri meg a máskor gyerekzsivajtól hangos udvar szokatlan csendjét. Aztán megszólal a gyűlés végét jelző csengő, és a fiúk osztályonként rendezett sorokban visszatérnek az udvaron át az iskolaépületbe. Az arcok többségén nyoma sincs a jókedvnek. – Jood! – veti oda fojtott hangon az egyik afrikáner fiú, amikor elhalad mellette. Zsidó! Mire visszatérnek a tantermükbe, már senki nem mosolyog.

Nem hagyják nyugodni a történtek. Abban reménykedik, hogy másnap a többi új fiúval együtt kapnak még egy lehetőséget, hogy válasszanak vallást. Akkor helyrehozhatja a hibát, amit ma elkövetett, és kereszténynek mondja majd magát. De nincs második lehetőség.

A kecskéket hetente kétszer is elválasztják a juhoktól. A zsidókat és a katolikusokat magukra hagyják, míg a keresztények elmennek a gyűlésre, ahol himnuszokat énekelnek, és meghallgatják a soros prédikációt. Ezért és persze azért is, amit a zsidók tettek Krisztussal, az afrikáner osztálytársai, néhány nagydarab, rosszindulatú, agresszív fiú elkapja hol az egyik, hol a másik zsidó vagy katolikus társukat, hogy elégtételt vegyenek rajtuk: ököllel belebokszolnak a bicepszükbe, térddel lágyékon rúgják őket, vagy hátracsavarják a karjukat, és addig nem engedik el, amíg kegyelemért nem könyörögnek. – Asseblief! – nyöszörgik ilyenkor. Könyörgök! – Jood! – jön a szokásos válasz. – Jood, Vuilgoed! Zsidó! Söpredék!

Egyik nap az ebédszünetben két afrikáner fiú közrefogja, és elrángatja a rögbipálya legtávolabbi végébe. Az egyikük egy fejjel nagyobb nála, és olyan kövér, mint egy disznó. Kétségbeesetten próbálja jobb belátásra bírni őket: – Ek is nie ’en Jood nie! Nem vagyok zsidó!

A biciklijét is felajánlja, hogy nyugodtan használják. Akár egész délután. Minél többet beszél, a kövér fiú annál szélesebben vigyorog. Látszik rajta, hogy ebben leli örömét. Ha könyörögnek neki. Ha megalázkodnak előtte.

Aztán hirtelen előhúz valamit az inge mellső zsebéből, azt a valamit, ami miatt idevonszolták ebbe a félreeső sarokba: egy nagy, zöld, szőrös hernyót. A másik fiú hátrafeszíti a két karját, a kövér pedig megragadja az egyik kezével az állkapcsát, és addig szorítja, amíg kinyitja a száját, a másikkal pedig belegyömöszöli a vonagló hernyót. Mire sikerül kiköpnie, már szétszakadt a fogai között. Érzi a ragacsos masszát a nyelvén, a fogain, a szája szélén. A kövér felveszi a földről a hernyót, összenyomja az ujjaival, és rákeni a zöldes pépet a szájára. – Jood! – mondja megvetően, és undorodva megtörli az ujjait a fűben.

Azon a végzetes reggelen Róma miatt mondta magát római katolikusnak. Horatiusra és a két társára gondolt, akik tarajos sisakkal a fejükön, karddal a kezükben, rettenthetetlen bátorsággal állták az etruszk hordák rohamát a Tiberis hídján. Most – hogy sok mindent megtudott a katolikus osztálytársaitól – már tudja, hogy a római katolikusoknak semmi közük az ókori Rómához. A római katolikusoknak fogalmuk sincs róla, ki volt Horatius. A római katolikusok hittanórára járnak minden péntek délután, és a templomba járnak gyónni és áldozni. Ezt csinálják a római katolikusok.

Néhány idősebb katolikus fiú körbeveszi, és elkezdik faggatni: volt már hittanórán? Mikor gyónt utoljára? Mikor áldozott? Hittanóra? Gyónás? Áldozás? Azt sem tudja, mit jelentenek ezek a szavak.

– Még Fokvárosban, mielőtt ideköltöztünk – próbál kitérni a válasz elől.

– Fokvárosban? Hol? – faggatják tovább. Nem tudja egyetlen fokvárosi templomnak a nevét sem, de szerencsére a kérdezősködők sem. – Pénteken ne felejtsd el a hittanórát – mondja az egyikük szigorú képpel. Miután nem volt ott a hittanórán, megmondják a papnak, hogy van egy hitehagyott fiú a harmadikosok között. A pap a lelkükre köti, hogy figyelmeztessék: feltétlenül jelenjen meg a következő órán! Persze az is lehet, hogy csak ők találták ki az egészet. Pénteken nem is megy iskolába, hogy elkerülje a számonkérést.

Az idősebb katolikus fiúk egyre nyíltabban célozgatnak rá, hogy nem hiszik el a fokvárosi meséjét arról, hogy ott katolikus templomba járt. De hiába, már túl messzire ment, innen nincs visszaút. Ha azt mondaná: bocsánat, tévedtem, nem is katolikus vagyok, hanem keresztény, jóvátehetetlenül megszégyenülne. Arról nem is beszélve, hogy inkább tűri az idősebb afrikáner fiúk gúnyolódását és a katolikus fiúk faggatózását, mint hogy lemondjon a heti két óráról, amit az udvaron tölthet a zsidó osztálytársaival.

Egy vasárnap délután, amikor egész Worcester kábult álomba merült a perzselő hőségben, előveszi a biciklijét, és kimegy a Dorp Streetre.

Máskor nagy ívben elkerüli a Dorp Streetet, mert itt van a katolikus templom. De ma a Dorp Street is üres, csak a csatornában csobogó víz töri meg a szokatlan csendet. Lassan elkerekezik a templom előtt, és közben úgy tesz, mintha észre sem venné, hogy ott van. Nem is olyan nagy, mint gondolta. Alacsony, jellegtelen épület; az egyetlen dísze egy kis szobor a kapuja fölött. Szűz Máriát ábrázolja, kapucnis köntösben, ölében a gyermek Jézussal.

Amikor az utca végére ér, legszívesebben visszafordulna, hogy még egyszer alaposabban is szemügyre vegye a templomot, de végül úgy dönt, jobb, ha nem kísérti a szerencséjét. Mit csinál, ha egy pap észreveszi, és megállítja?

A katolikus fiúk folyton zaklatják, és gúnyos megjegyzéseket tesznek rá, a keresztények kínozzák, de a zsidóknak semmi bajuk vele. Úgy tesznek, mintha nem is érdekelné őket, hova tartozik. És ők is cipőben járnak. Velük jobban is érzi magát. A zsidók nem is olyan rosszak.

Ugyanakkor a zsidókkal nem árt az óvatosság. Mert mindenhol ott vannak. Lassan már az egész ország az övék. Ezt hallja mindenkitől a családban, leggyakrabban a nagybátyjaitól, az anyja két agglegény bátyjától, amikor eljönnek hozzájuk látogatóba. Norman és Lance minden nyáron meglátogatják őket, akár a vándormadarak, csak éppen nem mindig ugyanabban az időben. A nappaliban alszanak a kanapén, tizenegykor kelnek fel, és órákon át nem csinálnak semmit, csak hiányos öltözékben ténferegnek a házban. Mindkettőjüknek van autója, és néha sikerül rávenni őket, hogy elvigyék a húgukat a két fiával egy kis délutáni kocsikázásra. Máskülönben egyebet sem tesznek, mint dohányoznak, teát isznak, és a régi szép időket emlegetik. Este, miután megvacsoráztak, leülnek pókerezni vagy römizni, és éjfélig is játszanak, ha van valaki a családban, akit sikerül rávenniük, hogy fennmaradjon velük.

Szívesen hallgatja, amikor az anyja és a nagybátyjai felidézik a gyerekkorukat, a farmon töltött boldog éveket. Ilyenkor a legboldogabb, amikor ezeket a történeteket hallgatja, ahogy nagyokat kacagva ugratják egymást az anyja és a bátyjai. A worcesteri barátai családjainak nincsenek ilyen történetei. Ettől olyan más, mint a többiek: a két családi farm – az anyja családjáé és az apja családjáé – és mindaz, ami ezen a két farmon történt annak idején. Ezekben a farmokban gyökerezik a múltja, és ez a múlt ad neki erőt és tartást.

És van egy harmadik farm is. Skipperskloof Williston mellett. Ez a farm eredetileg nem a család birtoka volt, ide csak beházasodtak. De azért Skipperskloof is sokat jelent a számára. A farmokon lehet csak igazán szabad az ember, csak ott élhet teljes életet.

A testvérek történeteiben rendre felbukkannak a zsidók: nevetséges, fortélyos, de ugyanakkor dörzsölt és szívtelen népség, akár a sakálok. Néhány oudtshoorni zsidó kereskedő minden évben meglátogatta az apjukat a farmján, hogy strucctollat vegyenek tőle. Rá is beszélték, hogy hagyjon fel a juhtenyésztéssel, és csak struccokkal foglalkozzon, mert a strucctollban hamarosan sokkal több pénz lesz, mint a gyapjúban. Aztán egy szép napon a strucctollpiac összeomlott. A zsidó kereskedők nem vettek több strucctollat a nagyapjától, ő meg csődbe ment. Abban a járásban minden farmer tönkrement, a zsidók pedig sorra megvették tőlük a farmjaikat. – Ilyenek a zsidó kereskedők – teszi hozzá Norman. – Soha ne bízz egy zsidóban!

Az apja más véleménnyel van a zsidókról. Ő nem engedheti meg magának, hogy szidja a zsidókat, mert a munkaadója is zsidó. A Standard Cannersnek, ahol könyvelőként dolgozik, Wolf Heller a tulajdonosa. Wolf Heller hozta ide Worcesterbe, amikor Fokvárosban elvesztette a köztisztviselői állását. A családjuk boldogulása a Standard Cannerstől függ, attól a cégtől, amelyet Wolf Heller néhány év alatt, mióta megvette, óriáscéggé fejlesztett. Az apja szerint ennél a cégnél a jogi végzettségű alkalmazottakra is fényes jövő vár.

Így Wolf Heller a kivétel, rá nem áll mindaz, amit a zsidókról mondanak. Wolf Heller igenis gondoskodik az alkalmazottairól. Karácsonykor még ajándékokkal is kedveskedik nekik, pedig a karácsony nem ünnep a zsidók számára.

A worcesteri iskolában nincsenek Heller nevű gyerekek. Ha Hellernek egyáltalán vannak gyerekei, akkor minden bizonnyal a fokvárosi SACS-be, az elit dél-afrikai általános és középiskolák egyikébe járnak, ami, bár a nevéből ez nem derül ki, egy zsidó iskola. Reunion Parkban egyetlen zsidó család sem él. A zsidók Worcester legszebb negyedében, a zöldövezeti óvárosban laknak. Bár az osztályában van pár zsidó fiú, még egyikük sem hívta meg magukhoz. Csak az iskolában találkozik velük, és ott is csak a gyűlések alatt, amelyeken a zsidók és a katolikusok nem vehetnek részt, és így ki vannak téve a keresztények zaklatásainak.

Ennek ellenére – hogy miért, senki nem tudja, talán mert irigylik tőlük azt a kis szabadságot – időről időre őket is beterelik a többiekkel együtt a nagygyűlésre.

A nagyterem ilyenkor zsúfolásig megtelik. A felső tagozatosok székeken ülnek, az alsósok pedig a földön rendezetlen sorokban. A zsidókat és a katolikusokat a végén engedik be, így nem könnyű helyet találniuk. Ráadásul itt sem hagynak békét nekik, a bokájuknál fogva próbálják elgáncsolni őket. A lelkész már fent áll a pódiumon. Sovány, sápadt fiatalember fekete öltönyben, fehér nyakkendővel. Magas, éneklő hangon prédikál, elnyújtva a hosszú magánhangzókat, nagy műgonddal, pontosan artikulálva minden szót, kiejtve minden betűt. A prédikáció után következik az ima. De mit kell tennie egy katolikusnak, amikor a keresztények imádkoznak? Hunyja be a szemét, és némán mozgassa az ajkát, mintha magában mondaná az ima szövegét? Vagy tegyen úgy, mintha ott sem lenne? Onnan, ahol ül, nem látja egyik katolikus fiút sem, így csak kifejezéstelen tekintettel maga elé mered, mintha elmerült volna a gondolataiban.

A lelkész leül, és megvárja, hogy az ügyeletesek kiosszák az énekeskönyveket. Az egyik tanárnő kiáll a pódium közepére, megadja a hangot, és felemeli a két kezét, hogy elkezdje az éneket. – Al die veld is vrolik, al die voëltjies sing – kezdik az alsósok, majd a felsősök, most már állva, mély, zengő hangon folytatják: – Uit die blou van onse hemel. Kihúzva magukat, komoly ábrázattal, előreszegezett tekintettel éneklik a nemzeti himnuszt, az ő nemzeti himnuszukat. A legkisebbek bátortalanul, a hangokat keresve próbálnak csatlakozni hozzájuk. A karvezető előrehajolva, lendületes mozdulatokkal, mintha tollakat kanalazna a két tenyerével, próbálja bátorítani őket. – Ons sal antwoord op jou roepstem, ons saaal offer wat j vra – éneklik. Felelünk a hívó szóra.

Végre vége! A tanárok sorban lejönnek a pódiumról, elsőként az igazgató, utána a lelkész, majd a többiek. A fiúk egymást lökdösve kiözönlenek a díszteremből. Valaki ököllel belebokszol a veséjébe. Villámgyors, erőteljes ütés valahonnan, valakitől. – Jood! – mondja egy fojtott hang mögötte. A következő pillanatban kint van az udvaron a szabadban, és teleszívhatja a tüdejét friss levegővel.

Jóllehet naponta ki van téve a katolikus fiúk fenyegetéseinek, és azzal is tisztában van, hogy bármikor lebukhat, ha a lelkész meglátogatja a szüleit, mégis örül, hogy a kritikus pillanatban valami belső sugallattól vezérelve Rómát választotta. Hálás az egyháznak, amely menedéket nyújt neki. Egyáltalán nem bánta meg a döntését, és most már meg is marad katolikusnak. Ha valaki attól keresztény, hogy himnuszokat énekel, prédikációkat hallgat, és utána a zsidókat kínozza, akkor köszöni szépen, nem kér ebből a vallásból. Az pedig, hogy Worcesterben a katolikusok úgy katolikusok, hogy közben nem rómaiak, nem az ő hibája. Nem ő tehet róla, hogy nem tudnak semmit Horatiusról és a bajtársairól, akik a Tiberis hídján feltartóztatták az ellenséget („Ó, Tiber, Tiber atya, akihez a rómaiak imádkoznak!”), sem Leónidaszról és háromszáz katonájáról, akik feltartóztatták a perzsa sereget a Thermopülai-szorosnál, sem Rolandról, aki egy szűk völgyben szállt szembe a hódító szaracén hordákkal. Feltartóztatni egy egész sereget egy szorosnál – ennél hősiesebb tettet elképzelni sem tudna. Ez a legnemesebb cselekedet: amikor valaki életét adja azért, hogy megmentsen másokat, akik az ütközet után sírva borulnak a holttestére. Igen. Hősnek lenni. Ez minden vágya. Erre kellene törekednie minden igaz római katolikusnak.

Este van, hűs nyári este, némi megkönnyebbülés a forró nap után. Csak hárman vannak a városi parkban, ahol egész délután krikettezett Greenberggel és Goldsteinnel. Greenberggel, aki a tanulásban az elsők között van, de a krikettben nem igazán jeleskedik, és Goldsteinnel, akinek nagy, barna szeme van, szandált hord, és játékosnak sem utolsó. Későre jár, már fél nyolc is elmúlt. A krikettet már korábban abba kellett hagyniuk, mert ilyen sötétben nem lehet látni a labdát. De a birkózás is megteszi. Gyömöszölik, csiklandozzák egymást, önfeledten, kacagva hemperegnek a fűben, akár a gyerekek. Feláll, vesz egy mély levegőt, és hosszan benntartja. Ujjong a teste és a lelke. Önkéntelenül is kimondja, ha nem is hangosan, amit érez: soha életemben nem voltam ilyen boldog. Mindig velük szeretnék lenni, csak velük, Greenberggel és Goldsteinnel.

Aztán elbúcsúznak egymástól. De akkor is igaz. Így szeretne élni örökké: szabadon száguldozni a biciklijén Worcester tágas, néptelen utcáin a nyári alkonyatban, amikor már minden gyerek hazament, és egyedül ő van kint. Amikor övé az egész város.

öt

Hogy katolikussá lett, csak az iskolában számít, csak ott tudnak róla. De arról, hogy jobban szereti az oroszokat, mint az amerikaiakat, nem tudhat senki. Ez a legféltettebben őrzött titka. Az oroszokat szeretni veszélyes dolog. Ha kiderülne, mindenhol kiközösítenék. Még börtönbe is juthatna miatta.

A szekrényében egy kis dobozban őrzi azokat a rajzokat, amelyeket még 1947-ben készített, amikor a leghevesebben lángolt benne az oroszok iránti lelkesedés. Fekete ceruzával megrajzolt, zsírkrétával kiszínezett rajzok, amelyeken orosz vadászgépek üldöznek amerikai gépeket, orosz hadihajók süllyesztenek el amerikai hadihajókat. Bár a korábban országszerte fellángolt oroszellenes indulatok, amelyeket a rádió gerjesztett, állásfoglalásra késztetve mindenkit, már alábbhagytak, ő azóta is hűségesen kitart mellettük, hű az oroszokhoz, és hű az akkori önmagához, aki akkor volt, amikor a rajzokat készítette.

Itt, Worcesterben senki nem tudja, hogy szereti az oroszokat. Fokvárosban is csak a barátja, Nicky tudott róla, akivel háborúsdit játszottak ólomkatonákkal és rugós ágyúkkal, amikkel gyufaszálakat lehetett kilőni, de amikor rádöbbent, milyen veszélyes ez a vonzalom, és milyen súlyos következményei lehetnek, először megeskette Nickyt, hogy nem mondja el senkinek, majd, hogy még jobban bebiztosítsa magát, azt mondta neki, hogy meggondolta magát, és most már az amerikaiakat szereti.

Worcesterben egyedül ő szereti az oroszokat. A vörös csillag iránti hűségével tökéletesen magára maradt.

De mégis honnan ered ez a vonzalom, amit ő maga is különösnek tart? Az anyja keresztneve Vera: Vera, azzal a dermesztően hideg, lefelé mutató nyílvesszőt formázó nagy V-vel az elején. A Vera, ezt ő maga mondta neki, egy orosz név. Amikor először szembesült vele, hogy a két ellenséges nép, az oroszok és az amerikaiak között választania kell (Kit választasz, Smutsot vagy Malant? Kit kedvelsz jobban, Supermant vagy Marvel Kapitányt? Kit kedvelsz jobban, az oroszokat vagy az amerikaiakat?), ő az oroszokat választotta, ahogy korábban a rómaiakat, mert a kedvenc betűje a nagy R – Rome, Russia –, a legerősebb betű az ábécében.

1947-ben döntött az oroszok javára, akkor, amikor mindenki az amerikaiakat választotta. És ha már őket választotta, belevetette magát a róluk szóló könyvekbe. Az apjának volt egy háromkötetes könyve a második világháborúról. Nagyon szerette ezt a könyvet, és naphosszat bújta a köteteit. Tele voltak fényképekkel: orosz katonák fehér síegyenruhában, orosz katonák, géppisztollyal védve az állásaikat Sztálingrád ostrománál, orosz tankparancsnokok, akik a fedélzeti nyílásból távcsővel kémlelik az ellenséget. Az orosz T–34-es volt a legjobb tank, jobb, mint az amerikai Sherman vagy akár a német Tigris. Újra és újra fellapozta azt a képet – ez egy festmény volt –, amely egy orosz zuhanóbombázót ábrázol, ahogy éles szögben visszafordul a bázis felé egy szétbombázott német tankhadoszlop fölött. A szívébe zárt mindent, ami orosz. A szívébe zárta a fényképekről atyai szigorral rá tekintő Sztálint, az oroszok hadseregtábornokát, a háború legzseniálisabb stratégáját, ahogy szívébe zárta az oroszok kedvenc vadászkutyáját, az orosz agarat, minden kutyák leggyorsabbikát. Mindent tudott Oroszországról, amit tudni érdemes: hány négyzetkilométer a területe, hány tonna szenet bányásznak ki és hány tonna acélt gyártanak évente, milyen hosszúak a nagy folyóik: a Volga, a Dnyeper, az Ob, a Jenyiszej.

Aztán jött a hidegzuhany: a szülei rosszallása, a barátai megdöbbenése a szüleik reakcióin, amikor elmondták nekik, hogy ő az oroszokat szereti. Az oroszokat még játékból sem lehet szeretni. Mi több, szigorúan tilos.

Miért van az, hogy semmi nem úgy alakul, ahogy szeretné? Minden vágyát, minden vonzalmát előbb vagy utóbb el kell titkolnia a világ elől. Lassan olyan lesz, mint azok a pókok, amelyek föld alatti üregekben élnek, és egy csapóajtóval zárják el az üregeiket a külvilágtól. Valahányszor visszatérnek az üregükbe, behúzzák maguk után a csapóajtót, hogy biztonságban elrejtőzhessenek.

Worcesterben szigorú titokként őrzi az orosz múltját, gondosan elrejti a rajzfüzetét, amely tele van lelőtt ellenséges vadászgépekkel, amint füstölögve zuhannak a tengerbe, és süllyedő hadihajókkal, amiknek már csak a tatja áll ki a vízből. A rajzolás helyett újabban képzeletbeli krikettmeccseket játszik a nappaliban. Egy strandteniszütővel és egy teniszlabdával gyakorol. Az a feladat, hogy minél tovább a levegőben tudja tartani a labdát anélkül, hogy leessen. Órákon át körözik az ebédlőasztal körül a labdát ütögetve. Előzőleg minden vázát és törékeny dísztárgyat eltávolított a nappaliból. Valahányszor a labda a mennyezetnek ütközik, liszt finomságú, vörös por pereg a padlóra.

Sokszor komplett meccseket lejátszik egymagában. Tizenegy ütőjátékos egy oldalon, mindegyiknek két ütése van. Minden találat egy futásnak számít. Ha lankad a figyelme, és elvéti a labdát, egy ütőjátékos kiesik a játszmából, és beírja a pontjai számát az erre készített táblázatba. Óriási összegek jönnek ki egy-egy hosszabb játszma végén: ötszáz futás, hatszáz futás. Egy alkalommal Anglia ezer futást is megcsinál, ami a sportág történetében még soha senkinek nem sikerült. Többnyire vagy Anglia, vagy Dél-Afrika nyer, elvétve Ausztrália vagy Új-Zéland.

Az oroszok és az amerikaiak nem kriketteznek. Amerikában baseballoznak, az oroszokról pedig nem tudni, hogy mit játszanak. Lehet, hogy semmit. Talán mert ott állandóan havazik.

Háborúzni háborúznak, de ki tudja, mit csinálnak, amikor nincs háború?

Az otthoni egyszemélyes krikettjátszmáiról még a barátainak sem beszél, ezt a szenvedélyét megtartja magának. Egyszer, nem sokkal azután, hogy Worcesterbe költöztek, az egyik osztálytársa bejött a házba a nyitott bejárati ajtón, és ott találta a nappaliban a hátán fekve egy szék alatt.

– Te mit csinálsz ott? – kérdezte elképedve.

– Gondolkodom – felelte habozás nélkül. – Szeretek gondolkodni.

Néhány nap elteltével már az egész osztály tudott róla. „Valami gáz van az új fiúval. Nem teljesen komplett.” Ez az eset tanította meg az óvatosságra. Óvatosnak lenni pedig azt is jelenti, hogy inkább kevesebbet, mint többet mondj magadról a kelleténél.

Különben rendesen is szokott krikettezni, ha van kivel. De a rendes krikettezés a Reunion Park közepén lévő tágas téren sem az igazi, mert túlságosan lassú, vontatott. Az ütőjátékosok rendszeresen elvétik a labdát, és ugyanez igaz a kapusokra is. Folyton elvesznek a labdák, és keresni kell őket. Utál labdákat keresgélni. És ugyanúgy utál mezőnyjátékosnak lenni, különösen köves talajon, ahol minden esésnél véresre horzsolja a kezét és a térdét. Csak ütni és dobni szeret. Semmi mást.

Megpróbálja rávenni az öccsét, bár még csak hatéves, hogy krikettezzen vele. Megígéri neki, hogy játszhat az ő játékaival, ha beáll kapusnak a hátsó udvaron. Az öccse bele is megy a játékba, de egy idő után elunja, és durcás képpel visszaoldalog a házba. Az anyját is sikerül rávennie, hogy álljon be az öccse helyett, de minden erőfeszítése, hogy megtanítsa a játékra, hiábavalónak bizonyul. Míg ő egyre dühösebb lesz, az anyja csak nevet a saját ügyetlenségén. Végül helyet cserél vele abban a reményben, hogy fordított felállással jobban megy majd a játék, de az eredmény ugyanolyan szánalmas. Ráadásul az utcáról is bárki láthatja, mit művelnek krikettezés címszó alatt, úgyhogy jobbnak látja, ha nem erőlteti tovább a dolgot.

Kettévág egy nagyobb méretű konzervdobozt, az alját két szöggel ráerősíti egy hatvan centi hosszú lécre, az így elkészült hajítókart pedig felerősíti egy téglákkal lesúlyozott csomagolóláda két falán áthúzott tengelyre. A hajítókart egy biciklibelsőből kivágott gumicsíkkal feszíti hátra. A gumi másik végére egy kötelet erősít, amit egy kampón vezet ki a ládából. Betesz egy labdát a konzervdobozba, hátrál tíz métert, majd meghúzza a kötelet. Amikor a gumi kellőképpen megfeszült, a sarkával rálép a kötélre, felveszi az ütő pozíciót, és hirtelen felemeli a sarkát a kötélről. A labda hol felrepül a magasba, hol egyenesen az arcát veszi célba, de amikor megfelelő szögben száll felé, párszor sikerül elütnie. Elégedetten nyugtázza a sikert: egyedül is tudott krikettezni úgy, hogy ő volt mind a dobó-, mind az ütőjátékos. Szép teljesítmény! Ha ezt sikerült elérnie, akkor semmi sem lehetetlen.

Egy napon, feladva szokásos tartózkodását, vakmerő lépésre szánja el magát. Megkéri Greenberget és Goldsteint, hogy próbálják meg felidézni a legkorábbi emlékeiket. Greenberg elhárítja a közeledését. Nem akar belemenni ebbe a játékba. Goldstein belefog egy hosszú és semmitmondó történetbe egy tengerparti kiruccanásról, amit alig bír végighallgatni, hiszen ez a játék arról szól, hogy ő oszthassa meg a barátaival az első emlékét.

A johannesburgi lakásuk ablakában áll, és a párkányra könyökölve nézi az utcát. Alkonyodik. A távolból egy autó közeledik nagy sebességgel. Egy kutya, egy kis termetű, foltos kutya kirohan az úttestre. Az autó elüti, úgy, hogy a kutya pont a kerekek alá kerül. Nyüszítve, a két mellső lábával kaparva az aszfaltot próbálja átvonszolni magát a túloldalra. Tudja, hogy az állat nem fogja túlélni a balesetet, de nem nézheti tovább a végjátékot, mert az apja a kezénél fogva elhúzza az ablakból.

Első emléknek nem is olyan rossz; jobb, mint bármi, amivel szegény Goldstein előrukkolhat. De vajon tényleg így volt? Miért hajolt ki az ablakon? Azért, hogy az üres utcát nézze? Tényleg látta, ahogy az autó elüti a kutyát, vagy csak a nyüszítésre lett figyelmes, és akkor rohant oda az ablakhoz, hogy lássa, mi történt? Lehetséges, hogy csak egy kutyát látott, amint lebénult hátsó lábakkal próbálta átvonszolni magát az úttesten, és a többit, az autót és a balesetet a képzelete tette hozzá, hogy kerekebb legyen a történet?

Van egy másik első emléke is, amely közelebb áll a valósághoz, de soha nem osztaná meg senkivel, legkevésbé Greenberggel és Goldsteinnel, akik másnap nagydobra vernék az iskolában, és az egész osztály előtt nevetségessé tennék.

Egy buszon ül az anyja mellett. Hideg lehet odakint, mert vastag gyapjú lábszárvédő és bojtos gyapjúsapka van rajta. A busz zihálva kapaszkodik felfelé a kietlen Swartberg-hágóhoz vezető meredek emelkedőn. Egy csokipapírt szorongat a kezében. Felemeli a kezét, és kidugja a papírt a résre nyitott ablakon. A papír vadul csapkod az erős menetszélben.

– Elengedjem? – kérdezi az anyját.

Az anyja szó nélkül bólint. Elengedi a papírt, ami vad táncot lejtve emelkedni kezd, mintha meg sem akarna állni az égig. Alatta nincs semmi, csak a hegycsúcsok gyűrűjében tátongó, szédítő mélység. Hátrafordulva még egy utolsó pillantást vet a szárnyra kelt papírra.

– Mi lesz vele? – kérdezi az anyját, de ő csak tanácstalanul ingatja a fejét.

Ez a másik első emlék, amit titkolnia kell. Azóta is számtalanszor felidézte magában a jelenetet, hogy elengedte azt a magatehetetlen papírfecnit ott, a szédítő mélység fölött. Pedig nem szabadott volna elengednie. Egy nap visszamegy oda, a Swartberg-hágóhoz, hogy megkeresse, hogy megmentse. Ezt muszáj megtennie. Addig nem halhat meg, amíg nem teljesítette ezt a kötelességét.

Az anyja mélységesen megveti azokat a férfiakat, akik „alkalmatlanok a kétkezi munkára”. Az apját is ilyennek tartja, meg a két bátyját is, különösen az idősebbiket, Rolandot, aki megtarthatta volna a farmot, ha tett volna valamit azért, hogy kifizesse a ráterhelt adósságokat, de erre képtelen volt. Számos nagybátyja közül – egytől egyig az apja fivérei, akik közül hatan vérrokonok, öten pedig második házasság révén kerültek a családba – Joubert Olivier-t tartja a legtöbbre, aki felszerelt egy áramfejlesztő generátort a skipperkloofi farmon, és autodidakta módon kiképezte magát fogorvosnak. (Az egyik látogatásuk alkalmával elővette a fogfájás. Joubert bácsi leültette egy székre a kertben, és minden érzéstelenítés nélkül kifúrta a fájós fogat, és betömte gumifagyantával. Soha életében nem érzett olyan kínzó fájdalmat, mint akkor.)

Ha valami eltörik a házban – egy tányér, egy dísztárgy vagy egy játék –, az anyja javítja meg vagy spárgával vagy ragasztóval. Ha összekötözi a darabokat, előbb-utóbb újból szétesnek, mert a kötél meglazul, ami azért van, mert nem ismeri a csomókat. Ha pedig egy ragasztott tárgy adja meg magát, a ragasztót hibáztatja.

A konyhakredenc fiókjai tele vannak görbe szögekkel, különböző hosszúságú spárgákkal, alufólia golyókkal, használt bélyegekkel.

– Ezeket miért őrizzük? – kérdi tőle.

– Sose lehet tudni, mire lesznek jók – feleli mosolyogva.

Az anyja, ha morcos kedvében van, kikel a tanulás ellen. A gyerekeknek általános iskola után szakmát kell tanulniuk, hogy ha végeztek, elmehessenek dolgozni. A tanulásnak önmagában semmi értelme. Ha valaki asztalosnak vagy ácsnak tanul, az igen. Nincs is annál jobb, mint fával dolgozni. Az állattenyésztésből is kiábrándult. A farmerek, mióta így meggazdagodtak, teljesen ellustultak, és felfuvalkodtak a jóléttől.

Merthogy a gyapjú ára az egekbe emelkedett. A rádióban azt mondják, hogy a japánok egy fontot adnak a jó minőségű gyapjú fontjáért. A juhtenyésztők sorra veszik az új autókat, és a tengerpartra járnak üdülni. – Igazán adhatnál valamennyit a pénzedből most, hogy így meggazdagodtál – mondja az anyja Son bácsinak az egyik voëlfonteini látogatásuk alkalmával. Mindezt mosolyogva, mintha csak tréfából mondaná, de persze nem annak szánja. Son bácsi zavartan morog valamit a bajusza alatt.

Az anyja elmondta neki, hogy a farmot eredetileg nem Son bácsi örökölte volna egyedül. Mind a tizenkét fiú és lány egyenlő részt kapott belőle. De miután senki nem akarta, hogy elárverezzék, és idegen kézre kerüljön, a testvérek megegyeztek, hogy mindenki eladja a részét Son bácsinak. Mindenki kapott néhány fontot a részéért, és a birtok Son bácsié lett. Most viszont, hála a japánoknak, a farm több ezer fontot ér. Ezért kellene Son bácsinak juttatni a bevételből a testvéreinek.

Szégyelli magát, hogy tud az anyja ilyen gátlástalan nyíltsággal beszélni anyagi dolgokról.

– Orvosnak vagy ügyvédnek kellene menned – mondja neki. – Ők aztán jól keresnek.

Máskor meg szidja az ügyvédeket, hogy egytől egyig kóklerek. Inkább nem kérdezi meg, hol a helye ebben a képletben az apjának, aki ugyan ügyvéd, de jól nem keres.

– Az orvosok nem törődnek a betegeikkel – mondja máskor. – Felírnak néhány gyógyszert, és annyi. Közülük is a legrosszabbak az afrikáner orvosok, mert ők még ráadásul nem is értenek ahhoz, amit csinálnak.

Egyszer ezt mondja, máskor azt, így képtelenség megtudni, mit gondol valójában. Az öccsével vitába szállnak vele, és próbálják szembesíteni az ellentmondásaival. Ha tényleg úgy gondolja, hogy a farmerek jobbak, mint az ügyvédek, miért egy ügyvédhez ment feleségül? Ha komolyan gondolja, hogy haszontalan dolog a tanulás, miért ment tanárnak? De minél hevesebben érvelnek, annál elnézőbben mosolyog. Láthatóan örömét leli benne, hogy a fiai ilyen jól bánnak a szavakkal, és védekezés helyett elismeri, hogy igazuk van, mintha ő is azt akarná, hogy felülkerekedjenek rajta.

De nem osztozik az örömében. Egyáltalán nem tartja szórakoztatónak ezeket a vitákat. Azt szeretné, ha az anyja komolyan hinne valamiben. Meg-megújuló kétségbeeséssel konstatálja az anyja következetlenségét, hogy amit gondol, attól függ, hogy éppen milyen hangulatban van.

Márpedig akármit is mond az anyja, ő valószínűleg tanár lesz. Ha felnő, ennek fogja szentelni az életét. Lehet, hogy egyhangú élet lesz, de mi mást választhatna? Sokáig mozdonyvezető akart lenni. – Na, és mi leszel, ha nagy leszel? – kérdezgetik tőle a nagybátyjai meg a nagynénjei. – Mozdonyvezető – vágja rá habozás nélkül, a kérdezők pedig mosolyogva bólogatnak. Most már tudja, hogy a kisfiúktól mindenki ezt a választ várja, ahogy a kislányoktól azt, hogy ápolónők lesznek. Most, hogy már nem kisfiú, ő is belépett a nagybetűs életbe, és felhagyott a gyerekes ábrándokkal hogy egy több száz tonnás vasparipát fog vezetni. Most már a realitások talaján kell megvetnie a lábát. Jól tanul, és a tanuláson kívül nincs semmi más, amiben igazán jó lenne, ezért tovább fog tanulni. Akár még nyomozó is lehet belőle. De irodában biztos nem fog dolgozni. Hogy tud valaki mindennap reggeltől estig dolgozni úgy, hogy mindössze két hét szabadsága van egy évben?

Vajon milyen tanár lenne belőle? Próbálja elképzelni, hogy nézne ki, de csak egy elmosódott alakot lát. Sportdzseki és szürke flanelnadrág van rajta (a férfi tanárok többsége így öltözködik), a hóna alatt könyvek, és egy folyosón jön vele szembe. Az egész látomás nem tart tovább egy-két másodpercnél, aztán ahogy jött, el is tűnik. Az arcát egyáltalán nem látta.

Csak abban reménykedik, hogy ha eljön az ideje, nem egy olyan helyre kell mennie tanítani, mint Worcester. Persze az is lehet, hogy Worcester valójában egy purgatórium, amit nem lehet megkerülni. Az a hely, ahol eldől, hogy ki mit ér.

Az egyik órán azt a feladatot kapják, hogy írjanak egy fogalmazást Egy hétköznap reggelem címmel. Arról kell írniuk, hogy mit csinálnak, mielőtt elindulnak az iskolába. Pontosan tudja, miről kell szólnia egy ilyen fogalmazásnak: hogy felkelés után beágyaz, hogy reggeli után elmossa a tányérokat, evőeszközöket, hogy megcsinálja magának a szendvicsét ebédre. Valójában semmi ilyesmit nem szokott csinálni – az anyja mindent megcsinál neki –, de elég meggyőzően tud hazudni, hogy ne derüljön ki az igazság. De amikor arról ír, hogyan szokta kipucolni a cipőjét, túllő a célon. Soha nem pucolta még ki a cipőjét. A fogalmazásban azt írja, hogy először egy kefével alaposan letisztítja a sarat és a port a cipőjéről, aztán egy puha ronggyal és egy kis pasztával kifényesíti. Miss Oosthuizen egy nagy kék felkiáltójelet tesz a margóra a kefélést ecsetelő mondat mellé. A jel láttán elfogja a rettegés, hogy mi lesz, ha felszólítják, hogy olvassa fel az osztálynak a dolgozatát. Aznap este figyelmesen végignézi, ahogy az anyja kipucolja a cipőjét, hogy ha rákérdeznek, tudja, mit és hogy kell csinálni.

Hagyja, hogy az anyja pucolja ki a cipőjét, ahogy minden mást is megcsinál helyette. Csak azt nem hagyja, hogy a mosakodásban segítsen. Nem engedi be a fürdőszobába, amikor zuhanyozik.

Tudja, hogy állandóan hazudozik, és tudja, hogy ez csúnya dolog, de nem hajlandó változtatni rajta. Nem változik meg, mert nem akar megváltozni. Az, hogy ennyire más, mint a többi fiú, nemcsak az anyja és a családja miatt van, de azért is, mert nem tud felhagyni a hazudozással. Ha abbahagyná a hazudozást, neki kellene kipucolni a cipőjét, udvariasnak kellene lennie mindenkivel, és mindent úgy kellene csinálnia, ahogy a többi, normális fiú. De akkor nem az lenne, aki valójában ő. És ha nem lehetne önmaga, mi értelme lenne egyáltalán élni?

Nemcsak hazug, de szívtelen is: hazug általában mindenkihez, és szívtelen az anyjával. Pedig látja rajta, mennyire fáj neki, hogy egyre jobban eltávolodik tőle. De inkább megkeményíti a szívét, és elfordul tőle. Az egyetlen mentsége, hogy magával is ugyanilyen kíméletlen. Mindenkinek hazudik, csak magának nem.

– Mikor fogsz meghalni? – szegezi az anyjának a kérdést egy napon. Maga is meglepődik ezen a példátlan merészségen.

– Nem fogok meghalni – feleli az anyja mosolyogva, de a hangja, ahogy mondja, nem igazán meggyőző.

– És ha rákos leszel?

– Csak az lesz rákos, akit erősen mellbe vágnak. Én nem leszek rákos. Örökké élni fogok. Sosem halok meg

Pontosan tudja, miért mondja ezt az anyja. Azért, hogy őt és az öccsét megnyugtassa. Butaság ilyeneket mondania, mégis hálás neki érte.

Elképzelni sem tudja, mi lenne, ha az anyja meghalna. Ő az egyetlen biztos pont az életében. Csak rá számíthat, rá támaszkodhat. Nélküle senki és semmi lenne.

Az anyja kínos gonddal ügyel rá, nehogy megüssék a mellét. Az első emléke – korábbi, mint a kutya vagy a csokipapír – az anyja hófehér melle. Biztos, hogy babakorában nem kímélte, ütögette, csapkodta a mellét az öklével, különben most nem tagadná meg őket tőle olyan határozottan akkor, amikor minden mást megad neki.

Az anyja a ráktól fél a legjobban, ő viszont leginkább a vakbélgyulladástól tart. Figyelmeztették is sokszor, hogy ha az oldalában fájdalmat érez, akármilyen enyhét is, azonnal szóljon. Vajon időben odaérne vele a mentő a kórházba? Felébredne az altatásból a műtét után? Viszolyogva gondol arra, hogy egy orvos, akit még soha nem látott, felvágja a hasát. Ugyanakkor a heget később büszkén mutogathatná mindenkinek.

Amikor az iskolában a nagyszünet alatt kiosztják a mogyoró- és mazsolaadagokat, gondosan lehámozza a mogyorószemek hártyavékony, vöröses héját, mert azt mondják, hogy attól is lehet vakbélgyulladást kapni.

A gyűjtés a legfőbb szenvedélye. Gyűjt bélyeget, ólomkatonákat és különféle kártyákat ausztrál krikettjátékosok, angol focisták és a legkülönbözőbb autótípusok képeivel. Minden kártyához meg kell vennie egy doboz cigarettát, amelyben porcukorral beszórt nugátból készült cigik vannak, a végükön rózsaszínű „füstszűrővel”. A zsebei tele vannak félig elolvadt, ragacsos csokicigikkel, amelyeket elfelejtett megenni.

Órákig tud játszani a Meccano építőkészletével, mintha ezzel is bizonyítani szeretné az anyjának, hogy neki is van kézügyessége. A legkomolyabb építménye egy szélmalom volt, amit egy kettős áttételű csigasorral hajtott meg. Olyan sebesen tudta forgatni a lapátjait, hogy érezhető huzatot csinált vele a szobában.

A hátsó udvarban sétálgat, föl-földobva a levegőbe a tenyerében lévő krikettlabdát, és közben azon töpreng, milyen lehet valójában a labda röppályája: vajon függőleges mozgást végez fölfelé is, lefelé is, vagy hurkokat ír le, amit csak egy külső szemlélő láthat, aki oldalról nézi? Amikor felteszi ezt a kérdést az anyjának, látja a szemében a riadt tanácstalanságot. Tudja, milyen fontosak a fia számára ezek a dolgok, és szeretné megérteni, de képtelen rá. Ő viszont azt szeretné, ha az anyját is érdekelné mindaz, ami őt, de nem miatta, hanem maga miatt.

Ha valami olyan munka adódik, amit ő maga nem tud elvégezni – például csöpögni kezd egy csap –, szól egy színes bőrű férfinak, bárkinek – lehet az egy járókelő az utcáról –, hogy segítsen megcsinálni. – Miért bízik meg ennyire a színes bőrűekben? – kérdezi tőle ingerülten. – Mert ők hozzászoktak a kétkezi munkához.

Micsoda ostobaság azt hinni, hogy valaki, csak azért, mert nem tanult tovább, tudja, hogy kell megjavítani egy csapot vagy egy villanytűzhelyt. Mégis értékeli ezt a tulajdonságát is, hogy ennyire másként gondolkodik dolgokról, mint a többi ember. Inkább várjon csodákat a színes bőrűektől, mintsem lenézze őket, mint akik nem jók semmire.

Próbálja megérteni az anyját, bármit is mond. A zsidók gátlástalan kizsákmányolók, mégis a zsidó orvosokat dicséri, mert csak ők értenek ahhoz, amit csinálnak. A színes bőrűek a föld sója – folyton ezt mondogatja –, a nővéreivel mégis rendre kibeszélik az „álfehér” ismerőseiket, akiknek az ereiben – bár titkolják – színes bőrűek vére csörgedez. Egyszerűen nem érti, hogy képes egyszerre elhinni egymással szöges ellentétben álló dolgokat. De legalább ő hisz valamiben. Ahogy a fivérei is. Norman bátyja például Nostradamusban és a csodadoktor világvégéről szóló jóslataiban hisz, meg a repülő csészealjakban, amelyek éjjelente jönnek le a Földre, hogy elragadjanak embereket. De az apjáról vagy az apja családtagjairól el sem tudja képzelni, hogy ilyesmiről beszélgessenek egymással. Nekik az a legfontosabb, hogy kerüljék a vitákat, hogy ne bántsanak meg senkit, hogy mindig jóindulatúnak, kedvesnek mutatkozzanak mindenki előtt, de az anyja családtagjaihoz viszonyítva az apja rokonai egytől egyig sótlan, unalmas alakok.

Túlságosan kötődik az anyjához, és az anyja is hozzá. Ezért is van az, hogy hiába a férfias programok, amelyekben részt vesz, amikor ellátogatnak a farmra – vadászni velük szokott menni –, az apja rokonai igazából nem tekintik közülük valónak. Lehet, hogy a nagyanyja túl keményszívű volt, nem fogadta be őket a házába a háború alatt, amikor egy őrvezetői zsoldból kellett megélniük, amiből vajra és teára sem futotta. De végül is igaza volt. Ő ismerte a Poplar Avenue 12. sötét titkát, hogy ott az elsőszülött gyerek az első a rangsorban, a másodszülött a második, a fiúgyermek pedig, a férj és az apa az utolsó. Vagy az anyja nem ügyel rá, hogy eltitkolja, milyen abnormális a férje családja ebben a tekintetben, vagy az apja panaszkodik erről neki. Akár így, akár úgy, a nagyanyjának ez nem tetszik, és nem is rejti véka alá a véleményét.

Többször is előfordult már, hogy amikor az anyja összeveszik valamin az apjával, a családjára tereli a szót, és a szemére hányja, milyen lelketlenül bánnak vele a rokonai. Legtöbbször azonban próbál a kedvükben járni – főként a fia kedvéért, mert tudja, mennyire odavan a farmért, és azt is tudja, hogy semmivel nem tudná pótolni számára az ottani élményeket –, hogy megkedveljék, ami ugyanolyan visszataszító, mint a pénzzel kapcsolatos „viccei”, amik valójában nem is viccek.

Mit nem adna érte, ha az anyja is olyan lenne, mint a többi ember. Akkor ő se lenne ilyen csodabogár.

Az anyja nővéreivel ugyanez a helyzet. Mindkettőnek egy gyereke van, egyetlen fiú itt is, ott is, akiket szinte megfojtanak a szüntelen aggodalmaskodásukkal, a féltő gondoskodásukkal. Juan, a johannesburgi unokatestvére a legjobb barátja. Rendszeresen írnak egymásnak, és alig várják a szünidőt, amit együtt tölthetnek a tengerparton. Csak azt nem szereti Juanban, hogy vakon engedelmeskedik az anyjának; még akkor is mindent úgy csinál, ahogy mondta neki, amikor nincs is ott velük. A négy unokafivér közül ő az egyetlen, aki nem hagyja, hogy az anyja uralkodjon fölötte. Neki már sikerült elszakadnia az anyjától, legalábbis részben. Vannak barátai, akiket ő választott magának, és akkor megy el biciklizni, amikor akar, anélkül, hogy megmondaná neki, hová megy, és mikor jön haza. Az öccsének és az unokatestvéreinek nincsenek barátai. Sápadt, bátortalan kisfiúk, akik folyton otthon vannak szigorú anyai őrizet alatt. Az apja vészanyáknak hívja a három nővért a Macbeth vészbanyáihoz hasonlítva őket: „Szikra pattan, olthatatlan, / Ég a munka, forr a katlan”{2} – szokta idézni az ismert sorokat, ő pedig kárörvendő, gúnyos mosollyal visszhangozza a mondókát.

Az anyja, valahányszor rosszkedvében átkozza a napot, amikor ideköltöztek, Reunion Parkba, gyakran azt is hozzáteszi, mennyire megbánta, hogy nem Bob Breechhez ment feleségül. Tudja, hogy ezt nem komolyan mondja, mégis újra és újra elképed, hogy mondhat ilyet éppen a fiának. Ha Bob Breechhez ment volna feleségül, akkor ő most hol lenne? És egyáltalán ki lenne? Bob Breech fia? Ha Bob Breech fia lenne, akkor is ő lenne? Ugyanaz, aki most?

Mindössze egyetlen bizonyítékot talált arra nézve, hogy Bob Breech valóban létezik. Az anyja egyik régi fotóalbumát nézegetve véletlenül bukkan rá egy megkopott fényképre. Két fiatal férfi van rajta. Fehér hosszúnadrágban és sötét zakóban, egymás vállát átfogva állnak a tengerparton, hunyorogva a tűző napon. Az egyiküket megismeri: Juan apja.

– De ki a másik? – kérdezi az anyját.

– Bob Breech.

– És ő most hol él?

– Meghalt.

Nézi, nézi a halott Bob Breech arcát, de nem lát rajta egyetlen vonást sem, amiben magára ismerne.

Nem kérdezősködik tovább. De a nővérek beszélgetéseit hallgatva lassan összeáll a kép. Bob Breech beteg volt, és gyógyulni jött ide Dél-Afrikába. Aztán egy vagy két év múlva visszament Angliába, ahol nemsokára meg is halt. A tüdőbaj vitte el, de nem ez volt az egyetlen ok. Néhány utalásból kiderült, hogy egy keserű szerelmi csalódásnak is része lehetett a leépülésében, abban, hogy feladta a betegség elleni harcot, amikor egy sötét hajú, barna szemű, szemérmesen tartózkodó fiatal tanárnő, akivel a Plettenberg-öbölben ismerkedett meg, nemet mondott, amikor megkérte a kezét.

Szereti nézegetni az anyja fényképalbumait. Bármilyen rosszak is a felvételek, a csoportképeken is mindig felismeri. Abban a félénk, zárkózott arcban, abban a dacos tekintetben magára ismer. Az albumok gazdag képanyaga majd két évtizedet felölel az 1920-as évek elejétől az 1930-as évek végéig. Az elején főként csoportképek vannak, amelyek a sportklubjaiban (hoki, tenisz) készültek, aztán jönnek az utazásait megörökítő képek: Skócia, Norvégia, Svájc, Németország, Edinburgh, a fjordok, az Alpok, a Rajna menti Bingen. Az egyik emléktárgya, egy ceruza, Bingenből való. Az egyik oldalán van egy kis üvegablakkal védett kép egy meredek sziklafal tetejére épült kastélyról.

Néha együtt lapozzák végig az albumokat. Egy alkalommal az anyja nagyot sóhajtva rámutat egy képre. – De jó lenne még egyszer elmenni Skóciába! Újra látni a hangával, harangvirággal borított hegyoldalakat.

Ezek szerint anyámnak volt egy saját élete, mielőtt én megszülettem – gondolja –, és ennek az emléke még most is elevenen él benne. És ez jó, ennek ő is örül, persze az anyja miatt, mert most már nem lehet neki saját élete.

Az a világ, amely az anyja fényképein feltárul, teljesen más, mint az apjáé volt. Az ő fotóalbumában keki színű egyenruhás férfiak pózolnak a kamerának az egyiptomi piramisok lábánál vagy olasz városok romjai között. De az apja albumában nem is annyira a képek, mint azok a röpcédulák ragadják meg a figyelmét, amiket a németek dobtak le repülőről a szövetségesek állásaira. Az egyiken tanácsokat adnak a katonáknak, hogyan vigyék fel a lázukat (egyenek szappant). Egy másik egy gyönyörű, fiatal nőt ábrázol egy hájas, horgas orrú zsidó ölében ülve, amint pezsgőt kortyolgat egy pohárból a következő képaláírással: „Tudod, hol tölti a feleséged a ma estét?” És persze ott van az a kék porcelánsas is, amit az apja egy rommá lőtt nápolyi ház udvarán talált, és hazahozott a málhazsákjában. A birodalmi sas miniatűr mása, amely most ott díszeleg a kandallópárkányon a nappaliban.

Határtalanul büszke az apja katonai múltjára. Csodálkozott – de ugyanakkor örült is neki nagyon –, amikor kiderült, hogy a barátai között milyen kevesen vannak, akiknek az apja harcolt a háborúban. Hogy miért nem vitte többre az őrvezetői rangnál, azt nem lehet tudni, de amikor az apja háborús kalandjairól beszél a barátainak, ezt nem említi, hacsak nem kérdeznek rá. Az egyik legféltettebben őrzött kincse az a fénykép, amit egy kairói stúdióban készítettek róla. Gondosan fésült hajjal, a vállpántja alá fűzött svájcisapkával áll célzásra emelt puskával, az egyik szeme csukva, mintha éppen lőni készülne. Ha rajta múlna, kitenné ezt a képet is a kandallóra a porcelánsas mellé.

Az apja és az anyja eltérően ítélik meg a németeket. Az apja szereti az olaszokat (szerinte ők nem szívvel-lélekkel harcoltak, és legszívesebben megadták volna magukat, csak hazamehessenek), de a németeket gyűlöli. Az egyik kedvenc története egy német katonáról szól, aki éppen a dolgát végezte, amikor lepuffantották. Két változata is van: az egyikben ő lőtte le, a másiban az egyik bajtársa, de szánakozás egy csepp sincs egyikben sem. Minden alkalommal jókat derül rajta, hogy kapkodott kétségbeesetten az a fritz, amikor felemelte a kezét, miközben megpróbálta felráncigálni magára a nadrágját.

Az anyja tisztában van vele, hogy nem szabad nyíltan dicsérnie a németeket, de amikor a férje és a fia szövetkeznek ellene, megfeledkezik a diszkrécióról. – A németek érnek a legtöbbet minden náció közül – mondja ilyenkor. – Az a szörnyeteg Hitler vezette őket rossz útra.

A bátyja, Norman, nem így gondolja: – Hitler megadta nekik azt, amire a legnagyobb szükségük volt akkor: a büszkeséget.

Az anyja és Norman beutazták egész Európát a harmincas években. Norvégia és Skócia után bejárták Németországot is, Hitler Németországát. A családjuk, a Brecherek, a Du Bielek Németországból származnak, pontosabban Pomerániából, ami ma Lengyelországhoz tartozik. Jó az, ha az embernek pomerániaiak a felmenői? Ki tudja?

– A németek nem akartak háborúzni a dél-afrikaiakkal – folytatja Norman. – Szeretik a dél-afrikaiakat. Egyedül Smuts tehet róla, hogy hadba léptünk Németország ellen. Smuts egy skelm volt, egy aljas gazember. Ő adott el bennünket az angoloknak.

Az apja és Norman nem kedvelik egymást. Amikor az apja a késő esti konyhai vitáik során az anyja fölébe akar kerekedni, gyakran Normant használja ütőkártyának. Hogy milyen gyáva alak, aki ahelyett, hogy belépett volna a seregbe, csatlakozott a dél-afrikai nemzetiszocialista mozgalomhoz. – Szemenszedett hazugság! – kiáltja erre az anyja felháborodottan. – Norman soha nem lépett be az Ossewabrandwagba. Ha nem hiszed, kérdezd meg tőle.

Az anyja, amikor megkérdezi tőle, hogy mi az az Osse- wabrandwag, csak legyint. – Ostobaság. Egy csapat bolond, akik fáklyás felvonulásokat rendeztek az utcán.

Norman ujjai a jobb kezén sárgák a nikotintól. Évekkel ezelőtt kibérelt egy szobát egy pretoriai panzióban, és azóta ott él. Írt egy kis brosúrát a cselgáncsról, és abból él, hogy azt értékesíti. A vevőit a Pretoria News apróhirdetési rovatában toborozza ezzel a címmel: Japán harcművészeti kézikönyvecske: az önvédelem iskolája hat leckében. A megrendelők egy tízshillinges pénzutalvány ellenében postán kapják meg a mindössze négylapos kis brosúrát, amely a legalapvetőbb fogások ábráit is tartalmazza. Amikor a cselgáncsiskola nem hoz elég pénzt a konyhára, telkeket értékesít egy ingatlanügynökségnek. Mindennap délig hever az ágyban, teát iszogat, cigarettázik, és az Argosy meg a Lilliput elbeszéléseit olvasgatja. Délutánonként többnyire teniszezik. 1938-ban, tizenkét évvel ezelőtt megnyerte a nyugati tartományi bajnokságot egyesben. Dédelgetett álma, hogy egyszer elindul a wimbledoni tornán párosban, ha talál egy megfelelő partnert.

Minden alkalommal, mielőtt visszamegy Pretoriába, Norman félrehívja, és becsúsztat egy tízshillinges bankjegyet az ingzsebébe. – Fagyira – mondja cinkos mosollyal. Csak ennyit. Minden évben. Kedveli Normant, és nemcsak az ajándék miatt – tíz shilling nem kis pénz –, de azért is, mert mindig eszébe jut. Mert soha nem felejti el.

Az apja jobban szereti a másik bátyját, Lance-t, aki tanár King William’s Townban, és aki beállt a seregbe a háború kitörésekor. Van egy harmadik fivére is, a legidősebb, aki elvesztette a farmot, de ő mintha nem is létezne, senki nem beszél róla, csak az anyja. – Szegény Roland – mondja néha a fejét csóválva. Roland elvett egy nőt, akit Rosa Rakockának hívnak. Ő legalábbis ezt állítja, meg azt, hogy egy száműzött lengyel gróf lánya, de Norman szerint az igazi neve Sophie Pretorius. Norman és Lance utálják Rolandot a farm miatt, és mélységesen meg is vetik, mert egy papucsférj, aki fölött zsarnokoskodik a felesége. Roland és Sophie egy panziót vezetnek Fokvárosban. Egyszer meg is látogatták őket kettesben az anyjával. Sophie nagydarab, szőke hajú nő volt, aki délután négykor is selyempongyolában járkált, és szipkával szívta a cigarettát. Rolandnak a szavát is alig lehetett venni, mindig szomorú volt, és az orra tele volt vörös rücskökkel a sok sugárkezeléstől, amivel kigyógyították a rákból.

Szereti hallgatni, amikor az apja, az anyja és Norman politikai kérdésekről vitatkoznak. Mindegyiküket elragadja a hév, és szenvedélyesen győzködik egymást. Egy ilyen vita során maga is meglepődik, hogy az apjával ért egyet, bár szíve szerint azt szeretné, ha ő maradna alul a vitában. Neki van igaza, amikor azt mondja, hogy az angolok álltak a jó oldalon, a németek pedig a rosszon, hogy Smuts volt a jó vezér és a Nemzeti Párt állt a rossz ügy mellé.

Az apja a Szövetségi Párt híve, szereti a krikettet és a rögbit, de ő mégsem szereti az apját. Ez egy olyan ellentmondás, amivel nem tud mit kezdeni, de nem is nagyon foglalkozik vele. Még mielőtt megismerte volna az apját – akkor látta először, amikor hazatért a háborúból –, eldöntötte, hogy nem fogja szeretni. Így az ellenszenve valójában teljesen alaptalan. Az egész azért van, mert nem akarja, hogy apja is legyen. Legalábbis egy olyan apja, akivel egy fedél alatt kell élnie.

Vannak olyan szokásai, amiket egyenesen gyűlöl. Annyira, hogy ha csak gondol rájuk, elfogja a rosszullét. Ahogy trombitálva fújja az orrát reggelente a fürdőszobában; a Lifebuoy szappanjának az émelyítő szaga, amitől felfordul a gyomra; a borotválkozása után a mosdó lefolyóján összegyűlt szőrrel keveredett mocskos szappanhab. De legjobban az apja szagát utálja. Ugyanakkor – bár ezt nehezen vallja be magának – tetszik neki, hogy elegánsan, ízlésesen öltözik, hogy szombatonként felveszi a gesztenyebarna nyakkendőjét, hogy mindig ápolt a haja és a szakálla, hogy Brylcreemet használ, tetszik neki az egyenes tartása, a járása. Ezért használ ő is Brylcreemet, és ezért vágatja egyenesre a haját a homlokán.

Ugyanakkor utál fodrászhoz járni. Annyira, hogy nemegyszer megpróbálta magának levágni a haját, de az eredmény minden alkalommal siralmas lett. A worcesteri fodrászok, úgy látszik, összebeszéltek, hogy minden fiúnak rövidre vágják a haját. A hajvágási procedúra a lehető legbrutálisabban kezdődik: nekiesnek hátul és kétoldalt a halántékán az elektromos nyírógéppel, aztán jön a kíméletlen lecsupaszítás azzal a csattogó ollóval elöl-hátul, körbe-körbe, hogy a végén alig marad valami a hajából, olyan lesz, mint egy kefe, és jó, ha egy vékony tincset meghagynak a homlokán. Még véget sem ért a procedúra, de már úgy szégyelli magát, hogy bele sem mer nézni a tükörbe. Kapkodva kifizeti az egy shillinget, és a fejét lesütve siet haza, rettegve a másnapot, amikor ki kell állnia a szokásos gúnyos éljenzést, amivel üdvözölni szokták a birkanyíráson átesett osztálytársakat. Vannak fodrászok, akik tudnak normális frizurát csinálni, és vannak a worcesteriek, akik mintha a fiúkon akarnának bosszút állni valami kollektív sérelemért. Fogalma sincs, hova kellene mennie, mit kéne tennie vagy mondania, vagy mennyit kéne fizetnie, hogy rendesen nyírják meg.

{1} Dél-Afrikában az afrikáner identitás és a gyarmatosító kultúrmisszió alapköve, az elsődleges hitrendszer a kereszténység, amelyen protestantizmust értenek, és amely szemben áll a kisebbségben lévő római katolikus vallással. – A szerk.

{2} Szabó Lőrinc fordítása.