Sylvia Frank

Gala és Dalí
Az elválaszthatatlanok

Kossuth Kiadó

Tartalom

I. RÉSZ

1. fejezet

2. fejezet

3. fejezet

4. fejezet

5. fejezet

6. fejezet

7. fejezet

8. fejezet

9. fejezet

10. fejezet

11. fejezet

12. fejezet

13. fejezet

14. fejezet

15. fejezet

16. fejezet

17. fejezet

18. fejezet

II. RÉSZ

19. fejezet

20. fejezet

21. fejezet

22. fejezet

23. fejezet

24. fejezet

25. fejezet

26. fejezet

27. fejezet

28. fejezet

29. fejezet

30. fejezet

31. fejezet

32. fejezet

III. RÉSZ

33. fejezet

34. fejezet

35. fejezet

36. fejezet

37. fejezet

38. fejezet

Epilógus

Megjegyzések

Köszönetnyilvánítás

Impresszum

I. RÉSZ

1. fejezet

Cadaqués, 1929

– Halszag van!

Gala kelletlenül lökte ki a kocsi ajtaját, tekintetével a jobb lábát követve. Elegáns bársony körömcipőt viselt, melynek felső részét aranykapocs díszítette. A lábbeli az egyenetlen macskakövön csikorgó hangot adott, mikor Gala a sarokkal biztos talaj után tapogatózott. Majd felemelkedett az ülésből, megigazította csinos fekete-fehér kosztümjét, és körülnézett. Kalapjának karimája árnyékot vetett az arcára.

Felsóhajtott.

Az automobillal történő utazás önmagában felért egy kínzással. Katalónia francia részén legalább még gyönyörködhetett a szőlőhegyekben, na meg az őszi- és sárgabarackfákkal teli gyümölcsösökben. Ám miután maguk mögött hagyták a határt, úgy tűnt, nem csupán egy teljesen másik országon, hanem egy teljességgel megváltozott tájon hajtanak keresztül. A Pireneusok előhegyei átadták helyüket egy végtelen hegyvonulatokkal átszőtt fennsíknak, mely a tűző napon mogorván, egyhangúan, valamint elutasítóan és ellentmondást nem tűrően tárult fel előttük.

Férjét, Pault, aki a szemét összehúzva kapaszkodott a kormányba, láthatóan nem zavarta a tikkasztó hőség és a motorzúgás. Feltűrt ingujja szabadon hagyta lebarnult karját. Gala a férfi egyenletes profilját figyelte. Szeme és ívelt ajka harmincnégy éve ellenére is kisfiús bájt kölcsönöztek arcának. Az elmúlt években egyébként sem változott semmit a külseje: közel ülő kék szemek, egyenes, szinte arisztokratikus orr. Csak a haja választéka, melyet tizenhat évvel korábbi, a svájci clavadelbeli tüdőszanatóriumban való megismerkedésükkor viselt, csúszott el némileg.

Utazás közben az asszony kinyitotta az ablakot, melyen a porral együtt a száraz föld nehéz illata is betolakodott. A domboldalakon alacsony kőfallal megerősített teraszokat látott, melyekhez rézszínű moha tapadt, s melyeken valaha szőlőt termesztettek. Idővel a tetvek elpusztították a termést, a talaj állapota pedig egyre romlott, míg végül olyan növények vették át az uralmat felette, melyek könnyedén megéltek rajta: bogáncs, édeskömény és a göcsörtös olajfák.

Tekintetükkel mindketten a tengert keresték, de minden alkalommal, mikor azt hitték, megtalálták, a felbukkanó kék foszlány csupán a kopár, pikkelyes dombok közé ékelődött égdarabnak bizonyult.

Időnként sikerült megpillantaniuk egy-egy tanyát. A terméskőből épült házak az úttól nem messze fészkeltek a mélyedésekben, a hőségtől és a hegyi széltől megviselten.

Mikor maguk mögött hagyták a meredek kanyarokkal tarkított parti szerpentint, és követték a tengerhez vezető keskeny utat, Gala belátta, hogy ez a környék sem túl tetszetős. Körbenézett az apró téren, melynek egyetlen báját egy félig kiszáradt fákból álló lugas jelentette. Innen egy vékonyka, barázdált homokösvény vezetett közvetlenül a kavicsos partra.

Meleg volt, az utcán senki sem járt, a település elhagyatottnak tűnt. Csupán néhány halászcsónak feküdt a kerekre mosott kavicsokon, melyen túl a két sekély földnyelv által bezárt, széles öbölben a Földközi-tenger fodrozódott.

Gala elfordította a fejét. Feltételezte, hogy átellenben, a sziklaperemen, ahol fehérre meszelt házak kuporognak a vakító fényben, megtalálja majd az óvárost. Az óratornyáról ráismert a templomra, ilyen nagy távolságból is. A párizsi látkép után az itteni épületek egymásba illesztett miniatűr épületeknek tűntek. Furcsán idegennek. Gala álomképnek érzékelte őket, mintha emlékek lennének, valami régmúlt dolog emlékei.

Összeszorította ajkait. Milyen sivár, gondolta. Istentől elhagyott hely. Érezte, ahogy növekedni kezd benne a düh, és ideges pillantást vetett Paulra.

Miért engedte rábeszélni magát, hogy ebbe a világvégi porfészekbe jöjjenek nyaralni? Egy elegáns locarnói kávéházban kellene inkább üldögélnie, vagy a Lago Maggiore északi partján, a promenádon sétálgatnia.

Magához vette kézitáskáját, és engedte, hogy a kocsi ajtaja becsapódjon mögötte. Közel állt hozzá, hogy szélnek eressze dühét, de egyelőre visszafogta magát.

Természetesen ismerte az okokat, melyek miatt férje az utazás mellett döntött. Paul részletesen elmagyarázta neki új, montmartre-i lakásukban. Elmondta, hogy elsősorban a költséges életmódjuk okolható ezért a nyomorúságos helyzetért. Ez alatt pedig saját drága műgyűjteményét és felesége luxuscikkekkel teli gardróbját értette. Képtelenek az új körülményekhez alkalmazkodni, mert nem éppen takarékos emberek.

Gala azonban tudta, hogy a férje érvei csak félig fedik a valóságot. Vagyonuk gyors ütemű zsugorodása nagyrészt a gazdasági válságnak volt köszönhető, mely egyetlen éjszaka alatt felezte meg a férfi részvényeinek és értékpapírjainak értékét. Éppen ezért érezte sértésnek, sőt egyenesen neveletlenségnek az ő állítólagos, kicsapongó luxuséletviteléről szóló vádat.

Idegesen halászta ki a táskájából a rúzst, felnyitotta az aranyozott foglalatot, és az oldalsó visszapillantó tükörhöz hajolt. Az utazás nyomokat hagyott az arcán, mely fáradt és izzadt volt. Úgy látta, hogy azon részeit, melyeket legkevésbé szeretett – magas arccsontját és energikus állát –, a fáradtság még jobban kiemeli. Karikás, kimerült szem nézett vissza rá. Elszántan próbált érzéki ajkára koncentrálni; gyorsan végigkente rajta a rúzst, majd összecuppantotta. Ezután ismét felegyenesedett.

Elfogadta Paul döntését, hogy Cadaquésbe utazzanak. Azt viszont továbbra sem értette, miért pont ezt a helyet választotta Paul legújabb írói vállalkozásának színhelyéül. Vajon miért reménykedett abban, hogy itt tér majd vissza az ihlete? Talán átadta magát az illúziónak, hogy egy katalán halászfalu idegensége szárnyakat adhat neki…

Gala megvetően húzta fel szemöldökét, és a férjét figyelte, aki a kocsi mellett nyújtózkodott, tekintetét pedig annak az épületnek a klasszicista homlokzatán pihentette, amely előtt megálltak.

Az asszony alig észrevehetően ingatta a fejét.

Tudta, hogy kizárólag a vonzó nők és egy erotikus viszony inspirálhatja a férjét egy újabb lírai mestermű létrehozására, azonban nem tudta elképzelni, hogy ezen a helyen lennének olyan nők, akik szóba jöhetnének.

– Megyünk? – bökött Paul a bejárat felé, mely felett a Hotel Fonda Miramar felirat volt olvasható.

Az előcsarnok apró volt; mindössze néhány szék gyülekezett egy alacsony faasztal körül. A szemközti falnál egy homályos, aranykeretes tükör alatt kanapé állt hatalmas kartámlákkal, nehéz párnákkal és a vattázott plüss-szegély mentén zsinórokkal.

Paul a polírozott fapulthoz lépett, mely mögött egy középkorú férfi pillantott fel meglepetten az újságjából.

– Bonjour! – köszöntötte Paul.

– Buen día.

– Igaz is, itt így mondják – mosolygott joviálisan a vendég. – Nyitva vannak?

– Sí.

– Csak azt gondoltam… – mutatott Paul hüvelyujjával úgy általánosságban a háta mögé. – Egyetlen lelket sem látok.

– Szieszta van, señor.

– Aha.

Gala figyelte, amint a férfi ráérősen egymásra helyezi az újságlapokat, majd összehajtogatva félreteszi. Bő, fehér inget viselt felgyűrt ujjakkal. Hátrafésült haja pomádétól csillogott.

– Maga nem sziesztázik?

A férfi Paulra pillantott, és megrántotta a vállát.

– Szálloda vagyunk – jelentette ki anélkül, hogy megválaszolta volna a kérdést. – Maguk vendégek?

– Most érkeztünk. – Paul mindkét karjával a pultra támaszkodott, tartásában volt valami parancsoló. – Paul Éluard vagyok, lakosztályt foglaltam önöknél. Három főre.

A férfi az előtte heverő, vaskos, nyitott könyvre pillantott, majd megkopogtatott rajta egy bejegyzést.

– Sí, Señor Éluard. – Majd felemelte a fejét. – De itt, a Miramarban nincsenek lakosztályok. Csak szobák. Erről tájékoztattam is önt.

– Valóban?

Paul gyors pillantást váltott Galával, melyet a férfi mintha elkapott volna.

– Magától értetődő, hogy a legszebb szobánkat foglaltam le önöknek – sietett biztosítani a vendégeket. – Kilátással a tengerre és a strandra. – Majd egy pillanatig habozott. – Gyermekük pedig saját szobát kap majd, de ne aggódjanak, a közvetlenül az önöké mellett lévőt.

Elnémult.

Gala megértette, mire gondol.

– A lányunk csak később érkezik.

A férfi elégedett volt a válasszal. Feljegyzett valamit, majd megfordult, leemelt egy kulcsot a fogasról, és a pultra helyezte.

– Segíthetek még valamiben?

– Nem lenne ellenünkre némi frissítő – válaszolta Paul.

– Hogyne. Mit óhajtanak?

– Pezsgőt. Hűtve.

– Kitűnő választás. – A férfi csengetett, és eltűnt egy ajtó mögött.

Paul egy gyűrött doboz Gauloises-t húzott elő nadrágzsebéből.

– Szereted a pezsgőt, nem igaz, szívem? – kérdezte, miközben ajka közé illesztett egy cigarettát és meggyújtott egy gyufát.

Gala bizonytalanul bólintott.

A szállodatulajdonos egy pezsgősvödörrel tért vissza, és töltött a két karcsú kristálypohárba. A borostyánszínű ital pezsegve gyöngyözött.

Paul Galának nyújtotta az egyik poharat, és koccintott vele, majd ismét a férfihoz fordult.

– Kedves kis helynek tűnik.

– Igen, mi is így látjuk. Mi szél hozta önöket?

– A felfrissülés ígérete. Párizsban az augusztus kibírhatatlan.

Gala nem figyelt tovább. Kifelé nézett, a perzselő hőségbe: váratlanul két nő tűnt fel a parton. Árnyékuk a vörös homokra vetült. Az egyik idősebb, a másik fiatalabb. Durva ruhájuk széles szoknyarésze minden lépésnél legyezőként nyílt ki, befogva a napfényt, kezükkel pedig mindketten sötétzöld amforát támasztottak, melyet kis párnára helyezve hordtak a fejükön.

Gala várta, hogy visszatérjenek a látómezejébe a nők, bár már eltűntek. Az ajtókeret kivágata csupán az örökké változatlan, kavicsos tengerpartra, egy halászhajó orrára és a felette lévő sápadtkék égre kínált kilátást.

Hirtelen erőt vett rajta a türelmetlenség.

Paul még mindig a szállodatulajdonossal csevegett, szemmel láthatóan élvezve a helyzetet. A cigarettafüst elnehezítette a légzését.

Gala legurította a maradék pezsgőt, és ellenállt a kísértésnek, hogy azonnal a kocsihoz siessen, volán mögé üljön, és minden magyarázat nélkül elhajtson.

Nem kellene itt lennie, ez nem az a hely, ahol vakációját tölteni akarja.

Ugyan miért nem érti ezt meg Paul?

A válasz a kérdésre éppoly meglepő volt, amilyen egyszerű: mert nem érdekli a felesége.

Gala visszatette a poharat a pultra.

– Paul! – Megérintette a férje karját, és türelmetlenül várta, hogy a két férfi megszakítsa a beszélgetését, és Paul végre rápillantson. – Szeretném látni a szobát.

A hoteltulajdonos figyelmesen bólintott, a pohár után nyúlt, és a válla fölött egy nevet kiáltott bele a recepció mögötti félhomályba. Nem sokkal később felbukkant egy tizenhárom év körüli fiú, vélhetően a férfi fia volt. Udvarias bólintással köszöntötte a párt, majd két kőlépcsőn vezette fel őket, melyet vaskorlát szegélyezett. Hosszú, árnyékos folyosón haladtak végig, el három bezárt ajtó előtt. A fiú végül egy halványzöld ajtó előtt állt meg, fogta a kulcsot, és lendületesen kinyitotta a zárat. Egy ideig habozott, mintha meg kellett volna bizonyosodnia, hogy az őket fogadó csend nem jelent veszélyt, majd gyors léptekkel a szobában termett, kinyitotta az erkélyajtók zárját, és kitárta a táblákat. A napfény pillanatok alatt aranypatinával vonta be a tárgyakat, melytől a szoba egyik pillanatról a másikra teljesen megváltozott. A fehér vászonhuzattal és piros gyapjútakaróval letakart franciaágy foglalta a legtöbb helyet, melyet méretben a szemközti falhoz állított, sötétre pácolt barokk szekrény követett.

A két, plafonig érő üvegajtó között, melyek az erkélyre nyíltak, két mintás karosszék állt egy középmagas asztalkával és egy négykarú gyertyatartóval. A kőpadlót színes szőttesek takarták.

A fiatalember megköszörülte a torkát, és a jobb sarok felé mutatott, ahol a falakat többsornyi palackzöld csempe borította, a mosdópulton pedig két tál állt egy márványlapba mélyesztve.

– Mivel a szobában nincs folyóvíz, a vizeskancsókat naponta többször újratöltjük – magyarázta komoly ábrázattal.

– És ha fürdőt szeretnék venni? – kérdezte Gala ingerülten. A figyelmét nem kerülték el a csempén látható pacák és vízfoltok, mint ahogy a nedvesség sem a padlón, mely egy újra és újra megjelenő tócsából származhatott.

A szállodatulajdonos fia kötelességtudón tett felé néhány lépést.

– Ez bármikor lehetséges, señora. Szállodánkban külön a vendégeknek fenntartott fürdőszoba található. Csak a recepción kell jeleznie szándékát, hogy lefoglalhassuk önnek, és időben felmelegíthessük a fürdőkályhát.

Majd elhallgatott, kerülve Gala pillantását.

Mielőtt az asszony válaszolhatott volna, Paul már reagált is. Nadrágzsebéből bankjegyet húzott elő, és a fiúnak nyújtotta.

– Legyen szíves gondoskodni a csomagjainkról! – mondta, és finoman kitessékelte a szobából.

– Szolgálatára, señor.

Miután becsukta maga mögött az ajtót, Paul egy ideig tétovázva ácsorgott a szobában.

Gala szótlanul hajította az ágyra a táskáját, majd a támlájánál megragadta az erkélynél álló karosszéket, és hangosan az ágyhoz húzta.

– Mit csinálsz?

Gala egy pillanatra felemelte a fejét.

– Írni akarsz, márpedig a fal mélyedésében túl sötét van hozzá.

Paul bólintott. A felesége továbbra is jobban tudja, mi a jó neki, mint ő maga.

Végül közösen húzták az ablakhoz a masszív íróasztalt.

Kopogtattak. Paul az ajtóhoz lépett, és átvette a csomagokat apától és fiától.

Eközben Gala az íróasztal felületét mustrálta. A politúra halványan csillogott, emiatt az asztal olybá tűnt, mintha még soha nem használták volna: szinte új volt, és ahogy előrehajolt, hogy egymás után kihúzza a három fiókot, a frissen laminált fa illata csapta meg.

A fiókokban csak néhány ívnyi, a szálloda nevével ellátott levélpapírt talált, valamint egy Bibliát és egy hosszúkás, gyertyákkal teli dobozt. Kiürítette a két felső rekeszt – ezekben tárolná majd Paul a versvázlatait –, és minden mást a legalsó fiókba száműzött. Aztán ismét felegyenesedett, és a férjére pillantott, aki némileg elveszetten álldogált a szoba közepén tornyosuló csomagok mellett. Egy szegecses sarkú bőrönd, két nagy utazótáska, valamint kartondobozok, melyek a kalapokon és a kiegészítőkön kívül Paul írógépét és a papírt rejtik.

Bele fog telni némi időbe, mire mindezt elpakolják, a férfi pedig már neki is látott, hogy kinyissa a nagy koffert.

Gala teljes figyelme Paul itt-tartózkodásuk alatti ügyeire korlátozódott. A dobozokhoz lépett, átfutotta a feliratokat, kihúzott egyet, az asztalhoz vitte és kinyitotta. Óvatosan emelte ki az írógépet, és az asztal közepére helyezte. A gép és a fehér papírcsomag között helyet hagyott Paul jegyzetfüzetének, melyet mindig magánál hordott, és melybe hirtelen sugallattól vezérelt ötleteit gyűjtötte.

Felállt, és először gondolt arra, hogy férje talán soha többé nem fog rátalálni az ihletre. Attól tartott, nem lesz többé elegendő az ereje és a kíváncsisága ahhoz, hogy megkísértse a sorsot.

Gala a helyére tolta a széket, beismerve magának, hogy ezt a gondolatot éppoly kevéssé képes elviselni, mint azt a másikat, mely szerint a meghozott áldozat, hogy a férje költészetének szolgálatába állította magát, feleslegesnek bizonyulhat.

2. fejezet

A zsalu rései között beszűrődött a reggeli napfény. Gala a tükör előtt állva a fejére illesztette fehér szalagos fekete kalapját. Paul álomittasan nyitotta ki a szemét, és ásított egyet.

– Már fent vagy? – kérdezte meglepetten.

– Jó reggelt! – köszönt az asszony. – Nem akartalak felébreszteni, olyan mélyen aludtál.

– Hosszú nap volt a tegnapi. Lent voltam a bárban, azután sokáig olvastam.

Gala leengedte a kezét, a tekintete találkozott tükörképéével.

– Jó volt a könyv?

– Igen. Vagyis… talán.

– Megihletett?

A férfi végignézett rajta, és szélesen elmosolyodott.

– Már megtaláltam azt, aki engem megihlet.

Gala megfordult, és felhúzta a szemöldökét.

– Akkor miért vagyunk itt?

Paul felnyögött.

– Kérlek, Gala, ne kezdj veszekedni már a reggeli előtt!

A nő megragadta kézitáskáját. Fehér ruhájának selyemszövete lágyan zizegett, mintha elektromossággal volna telve.

– Sétálok egyet, körülnézek a környéken. Lehet, hogy be is vásárolok. Ha szeretnéd, ebédre visszajövök.

Paul megsimogatta a borostáját.

– Nem kell sietned! Szerzek egy kávét, és az íróasztalhoz ülök. Boldogulni fogok.

– Örülnék, ha olvashatnék tőled valami újat.

Paul kiugrott az ágyból, és odalépett hozzá.

– Tudom, chérie. Képes vagyok írni, jó költő vagyok.

– Az vagy, Paul. Imádom a szövegeidet, és ezt te is tudod.

A férfi megérintette Gala tarkóját. A tenyere nagy volt, az érintése bizonytalan.

– Most megyek, te pedig próbálj meg írni valamit.

Paul egyetértően bólogatott. Akaratlanul is csodálta felesége tartását, megingathatatlanságát és lényének szigorú eleganciáját. Ennyi év után is könyörtelenül nevén nevezte a dolgokat. Mindig megtalálja a megfelelő szavakat, gondolta. Akár a szeretőim és rossz viselkedésem miatt fed meg, akár irodalmi tökéletesedésemben segít.

– Remek asszony vagy – jelentette ki.

Gala mélyen felsóhajtott.

– Jóságos ég, máris ennyire unalmassá váltam volna? – Visszahúzta a kezét, kinyitotta az ajtót, és kilépett a folyosóra. Ott még egyszer megfordult. – Csak remélni tudom, hogy a verseid ennél érzelemgazdagabbak lesznek.

Habár még csak délelőtt volt, a nap máris magasra hágott a horizonton. Forróság vibrált a homok felett, és elmosta az öböl kontúrjait.

Gala átkelt a szálloda előtti téren, és követte az öböl vonalát. Az óvárosba akart eljutni.

Raoul, a szállodatulajdonos fia az előcsarnokban köszöntötte, és a kezébe nyomta Cadaqués térképét, melyen, miután ő rákérdezett, bejelölte a hotelt és az egyik élelmiszerüzletet. Azt tanácsolta, hogy nézzen be a vörös homlokzatú üzletbe a Calle del Call elején. A bolt felett egy COLMADO feliratú tábla lóg, előtte pedig gyümölcs- és zöldségrekeszek sorakoznak.

– Nem lehet elvéteni – tette hozzá biztatóan.

Meglepetésére a fiú még egy pâtisserie-t is tudott ajánlani. Gala szerette az édességet, a szállodától néhány méterre pedig valóban talált egy cukrászdát a dombon felfelé balra. Eldöntötte, hogy délután útba ejti.

Hirtelen megtorpant, és a szemét a kezével próbálta árnyékolni. A központba vezető út kátyús volt, aszfalt nélküli. Miután már kétszer is majdnem orra bukott a csinos cipőjében, az út végül egy házsor felénél egy átjáróba torkollt. Oldalt, a sziklák árnyékában férfiakat pillantott meg, akik kezüket zsebre dugva dohányoztak, és távolságtartással figyelték őt.

Mielőtt a kapuív alá ért volna, még egyszer szemügyre vette a térképet.

Ismét megállapította, hogy a cadaquési öböl felülről egy oldalra fektetett hármasnak néz ki. Az első ív, mely lényegesen szélesebb volt – valószínűleg ezért is kapta a Platja Gran nevet –, és amelyben az ő szállodájuk is helyet kapott, a falu fölött egy zord, messze a tengerbe nyúló sziklaszirtbe vezetett.

Gala egyenesen előrenézett. Közvetlenül előtte egy hatalmas sziklafal emelkedett, amely természetes határt képezett a két lagúna között, több méter hosszan nyúlva a tengerbe. A felszínén sűrűn sorakoztak a házak.

Gala ismét a térképre nézett: az átjárón túl szűk sikátorok labirintusa szeli át az óvárost. Ha átkelne rajtuk, a szikla túloldalán egy kisebb öblöt találna, melynek part közeli házai a Port d’Alguer vizében tükröződnek. Többnyire itt kötöttek ki a halászok, akik kirakodták az aznapi fogást, majd a csónakjukat a partra húzták, szorosan egymás mellé a parton.

A táj itt egy földnyelvben folytatódott, mely elzárta az öblöt a tenger további részétől. De ellentétben a szemközti sziklás szárazfölddel, homokos út vezetett Port d’Alguerból a hosszúkás emelkedő tetejére, ahol néhány elszórtan álló villa szegélyezte Cadaqués harmadik és legmagányosabb partszakaszát: a Platja des Llané Grant.

Az asszonyt a legkevésbé sem érdekelte, mi található a szikla túloldalán. Mégis mit keresne az öböl másik végében? Pontosan azt találná ott is, amit már erről az oldalról ismer.

Ismét elfogta az érzés, hogy fatális hiba volt idejönnie.