Kat Singleton

PRETTY

RINGS

&

BROKEN

THINGS

RAGYOGÓ GYŰRŰK

Kossuth Kiadó

Tartalom

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

19.

20.

21.

22.

23.

24.

25.

26.

27.

28.

29.

30.

31.

32.

33.

34.

35.

36.

37.

38.

39.

40.

41.

42.

43.

44.

45.

46.

47.

48.

49.

50.

51.

52.

53.

Epilógus

Köszönetnyilvánítás

Impresszum

Azoknak a csajoknak, akik még mindig arra várnak, hogy egy jóképű milliárdos a „feleségem”-ként mutassa be őket, és nevetségesen óriási összegeket költsön rájuk.

A ti időtök is el fog jönni, ígérem.

Addig is… élvezzétek Archer Moore-t!

Lejátszási lista

End Game – Taylor Swift, Ed Sheeran, Future

Lose Control – Teddy Swims

Death of Me – WizTheMc

The Archer – Taylor Swift

The Best I Ever Had – Limi

Delicate – Taylor Swift

Say You Love Me – Jessie Ware

Love Story – Sarah Cothran

Close – Nick Jonas, Tove Lo

Daddy Issues – The Neighbourhood

Meddle About – Chase Atlantic

Fetish – Selena Gomez (feat. Gucci Mane)

Say Yes To Heaven – Lana Del Ray

Those Eyes – New West

Capital Letters – Hailee Steinfeld, BloodPop

Ever Since New York – Harry Styles

Stockholm Syndrome – One Direction

A szerző megjegyzése

A Ragyogó gyűrűk egy milliárdosokról és megrendezett házasságról szóló, korkülönbségen alapuló románc. Tele van csipkelődő párbeszédekkel, édes pillanatokkal, és olyan jelenetekkel, melyek garantáltan elpirítanak. Remélem, te éppúgy imádni fogod Winnie-t és Archert, amennyire én.

A regény a felnőtt-tartalom miatt nem minden korosztály számára megfelelő olvasmány. Kérlek, hogy a tartalommal kapcsolatos figyelmeztetések listájának megtekintéséhez látogass el a www.authorkatsingleton.com/content-warnings weboldalra.

1.

Winnie

MÁR ABBÓL ÉRZEM, hogy ez egy pocsék nap lesz, ahogy a reggelem indul.

Az első jel, hogy amikor átnyúlok az ágyon, a mellettem lévő hely hideg és üres. Továbbsiklik a kezem a selyemlepedőn, abban reménykedve, hogy talán megtalálom a férfit, akinek karnyújtásnyira kellene lennie tőlem.

Amikor még mindig nem találok semmit, felpattan a szemem, a szobám teljesen üres.

Ülőhelyzetbe tolom magam, és a testemre húzom a takarót. A szobában körülnézve végigfut rajtam a borzongás, tudva, mi történt itt tegnap éjjel, és mit jelent az, hogy azután magamra hagyott.

Végigsimítok a párnáján. Hideg, de még mindig körbelengi az illata. Becsúsztatom a kezem a párna alá, hátha találok ott valamit. Mindig hagy egy üzenetet, ha még alszom, amikor elmegy.

De nincs üzenet.

Még akkor sem találok semmit, amikor átvetem magam az ágyon, és lenézek a padlóra, hátha elkerülte valami a figyelmemet.

Egyszer volt egy dadusom, aki nagyon hitt az univerzum erejében. Megesküdött rá, az mindig megmondja, hogy egy dolog jó vagy rossz. Ma reggel, még mielőtt kinyitottam volna a szemem, éreztem, hogy valami nem stimmel. Csak tovább fokozódott az érzés, amikor az üres lakást átkutatva a nyomát sem leltem.

A kabátja nem lóg az egyik étkezőszék támláján.

A régi, fekete sporttáska sem hever az ágy lábánál, ahol mindig tartani szokta.

Mintha Blake soha nem is járt volna itt.

Megnézem a telefonomat, de nem kaptam tőle semmit. Már évek óta a családom sofőrje, és azóta, hogy először megcsókolt, minden esetben elmondta, mikor tér vissza, valahányszor munkába indult. Rendszeresen volt egy levél, egy üzenet, vagy valami. Mindig azt akarta, hogy tudjam, gondol rám.

Most semmi sincs. És nem is zavarna, ha nem tesszük meg tegnap este azt a bizonyos dolgot.

Rettegés kerít a hatalmába, amikor megpróbálom felhívni, de azonnal hangpostára kapcsol. Mielőtt feladnám, még három kísérletet teszek. Már éppen az ágyra dobnám a telefont, hogy kiverjem őt a fejemből, amikor az megszólal.

Az apám száma jelenik meg a kijelzőn. És megint azt érzem, hogy valami nincs rendben. Hogy valami iszonyúan rossz dolog történt.

Abban a reménykedem, apa csak azért keres, hogy megkérdezze, lenne-e kedvem vele ebédelni. Nem fogadom a hívását; zakatoló szívvel a mellkasomban várom, hogy újra próbálkozik-e. Már jó ideje nem találkoztunk. Talán csak szeretne velem elkölteni egy közös vacsorát. Vagy van egy esemény, amelyről nem tudok, és elvárja, hogy megjelenjek rajta.

Amikor újra megcsörget, tudom, hogy egyik sem talált. Apa sosem hív egynél többször. Elvárja, hogy visszahívjam, amint észreveszem, hogy keresett.

A fürdőszobában járkálva próbálom kitalálni, mit tegyek. Tudom, hogy semmi értelme figyelmen kívül hagynom. A hideg márványpultra teszem a mobilom, és fogadom a hívását. Kihangosítom, és a kezem máris túlságosan remeg a gyomromban érzett ürességtől, hogy meg tudjam tartani.

– Szia, apa! – sikerül kinyögnöm összeszorult torokkal.

Hangos sóhaj visszhangzik a hangszóróból. A csalódottság hangja. Egész életemben megtettem minden tőlem telhetőt, hogy ne halljam ezt a sóhajt. De ezúttal szomorúnak hangzik.

– Winifred! – csattan fel. – Az irodámba. Most rögtön! – Még mielőtt bármit is kérdezhetnék, leteszi.

Ez rossz. Annyira rossz, hogy lefagyva bámulom a tükörképemet. Szorosan magamon tartom a takarót, és hirtelen elszégyellem magam amiatt, amit a múlt éjszaka hagytam megtörténni.

Hónapokon keresztül különböző módokon próbáltam elmondani Blake-nek: nem állok készen arra, hogy lefeküdjek vele. Tudtam, hogy semmit sem lenne szabad csinálnom egy alkalmazottal, mégis megtettem. Mivel tudtam, hogy helytelen, amire készülünk, ügyeltem arra, hogy lassan haladjunk, de végül, tegnap este, már nem akartam nemet mondani.

Úgy éreztem, belém szeretett, hogy egymásba szerettünk. És készen álltam megtenni a következő lépést, abban a reményben, hogy azután elmondjuk a családomnak.

Ehelyett, miután odaadtam magam neki, mivel hónapokon át könyörgött, egyedül ébredtem fel.

Ez mit jelent?

A félelmet és a bizonytalanságot próbálom az elmém egy hátsó zugába szorítani. Blake varázslatos estét szervezett nekem. Azzal lepett meg, hogy már a lakásomban volt, mire hazaértem a családi cég egyik rendezvényéről. Vacsorát készített, és gyertyákat gyújtott a fürdőszobában.

Nem tettem semmi rosszat azzal, hogy végül engedtem a köztünk lévő vonzalomnak. Azonkívül, hogy a családi vállalkozás alkalmazottjával feküdtem le. De tudom, hogy Apa megbocsát nekem, ha elmondom, hogy Blake és én szerelmesek vagyunk.

De azok vagyunk?

Mély levegőt veszek; felkapom a hajkefét a sminkasztalról, és átfutok vele hosszú, vörös fürtjeimen. A szokásosnál nagyobb ellenállásba ütközöm, amikor megpróbálom kibogozni a csomókat, valószínűleg azért, mert Blake ujjai tegnap este belegabalyodtak.

Arra nincs időm, hogy szépen megformázzam, ezért inkább lesimítom és copfba fogom a hajam, egy masnival díszített hajpántot teszek bele. Csak szempillaspirált és pirosítót használok, hogy megpróbáljak egy kis színt kölcsönözni az arcomnak. Az amúgy is sápadt arcbőröm falfehér lett a testemet átjáró idegesség miatt.

Tudom, hogy máris késésben vagyok. Apa nem hagyott kétséget afelől, hogy mennyire gyorsan akar az irodában látni. Ha húzom az időt a készülődéssel, azzal biztosan még jobban felidegesíteném annál, mint amilyen már most is.

A takaró a földre esik, amikor belépek a tágas gardróbomba. A mérete ellenére zsúfolásig tele van ruhákkal. A teendőim között szerepel az egyik legjobb barátnőm, Emma áthívása, hogy vigye magával azt, amit csak szeretne.

A vállfák a rudat karcolják, ahogy átnézem a lehetőségeimet. Fogalmam sincs, mi vár rám, úgyhogy nem tudom, mit kellene felvennem.

Végül valami elegáns mellett döntök, mert az a munkám, hogy a Bishop Szállodalánc arca vagyok. Partikon veszek részt, találkozókon jelenek meg, és általában azt teszem, amit mondanak nekem.

Leveszek egy kétrészes Chanel-szettet a fogasról. Nem tart sokáig alsóneműt és melltartót vennem, aztán belebújok egy harisnyába. Majd belelépek a levendulaszínű szoknyámba, és felveszem a hozzáillő kosztümkabátot.

Szívesen töltenék még időt azzal, hogy kiválasszam a megfelelő cipőt és táskát, de tudom, hogy meg vannak számlálva a perceim. Egy egyszerű, bőrszínű magas sarkú mellett döntök, és mivel már úgyis minden benne van, a tegnapi táskámat viszem.

Meg sem lep, hogy Rick az előcsarnokban vár rám. A kedvenc portásom, Franklin mellett áll. Rick feszes mosolya mindent elárul.

Bajban vagyok.

Mély levegőt véve követem az odakint várakozó autóhoz. Egy szót sem szól hozzám. Általában mond valamit az időjárásról, vagy mesél egy történetet a legkisebb unokájáról. Ma egyiket sem teszi, pedig végre megpillanthattuk az őszt Manhattanben.

Végül eluralkodik rajtam a csend.

– Mekkora a baj, Rick?

Tekintete az enyémre siklik a visszapillantó tükörben.

– Senkinek sem árul el semmit. Nekem is csak annyit mondtak, hogy hozzam el magát, és siessek.

Hátradőlök a fekete bőrülésben, és hideg borzongás járja át a testemet.

– Akkor tényleg rossz a helyzet – mormogom az orrom alatt, még egyszer megnézem a telefonomat, de semmi sem jött Blake-től.

Nem múlik el a rettegés. Sőt, a családi irodaépülethez vezető rövid út alatt csak elhatalmasodik rajtam.

2.

Winnie

EGY ÖRÖKKÉVALÓSÁGNAK TŰNIK, mire a lift felér az apám emeletére.

Azt hittem, Rick is velem jön, de kimentette magát azzal, hogy az előcsarnokban fog várni. Ő sosem szokott az előcsarnokban várni engem. Még baljóslatúbbá válik minden, amikor apa titkárnője, Louise, aki olyan nekem, mint egy nagynéni, még csak fel sem néz rám a számítógépéről.

– Jó reggelt, Louise! – köszöntöm kedvesen, azt remélve, hogy felém pillant. De nem teszi.

– Már vár téged – feleli, még mindig kerülve a szemkontaktust.

Csupán bólintok egyet.

Jobb lesz, ha túlesem ezen. Igazából nem lehet olyan rémes a helyzet, nem igaz? A legrosszabb, amit teszek, hogy a cégünk alkalmazottjával randizom. Amit nem kellene, de azért ez sem a világvége.

Mindig azt csináltam, amit mondtak nekem. Ez az egy dolog nem lehet ok arra, hogy az apám ennyire felhúzza magát. Az egyetlen gond az, hogy ezenkívül nem tettem semmi mást. Ez az egyetlen dolog, ami eszembe jut, ha azon gondolkodom, mi lehet ennyire sürgős.

Talán semmi köze hozzám. Talán a cégnél történik valami.

A családom generációk óta a luxusszálloda-iparban tevékenykedik. Tudom, hogy Apa mostanában dolgozik néhány nagy projekten. Most nagyobb szüksége van rám, mint valaha, abban, hogy kiálljak a nyilvánosság elé, és a családunk megközelíthetőnek látsszon.

Ez az egyik dolog, amelyre apám folyton emlékeztet azóta, amióta az eszemet tudom. Fiatalkorom óta mondogatják, hogy mindig rajtunk a nyilvánosság szeme. Hogy az ellenségeink folyton figyelnek – és a családom szerzett jó párat ebben az üzletágban –, emiatt egy lépéssel előrébb kell járnunk.

Amikor benyomom apa irodájának ajtaját, nehezebbnek tűnik, mint máskor. A nagy szobában őt keresem, és döbbenten tapasztalom, hogy nem ül az asztalánál. Amikor megpillantom, görcsbe rándul a gyomrom.

Az iroda távolabbi sarkában áll, egy pohárral a kezében. Még csak reggel van. Bár köztudott, hogy jóval többet iszik, mint kellene, akkor sem szokta ilyen korán kezdeni.

– Apa? – A megszólítás inkább kérdésnek hangzik. Az idegességtől kiszárad a szám.

A háta megfeszül, ahogy kinéz az iroda ablakán. Ebből az épületből nyílik a legjobb kilátás a városra. De meglep, hogy apa arra néz, és háttal áll nekem, itallal a kezében, amikor legtöbbször az íróasztala mögött szokott ülni.

– Winifred, foglalj helyet! – A hangja száraz, és minden érzelemtől mentes.

Igyekszem nem meghátrálni a teljes keresztnevem hallatán. Ez a dédnagyanyám neve, és igazából senki sem szólít így. Én csak Winnie vagyok. De apa fenntartja magának a jogot, hogy akkor használja, amikor csalódást okozok neki.

Az íróasztallal szemben álló, nagy irodai szék hangosan megnyekken, amikor kicsit hátrahúzom. Olyan halkan csusszanok bele, ahogy csak tudok – próbálok a szükségesnél nem nagyobb zajt csapni.

– Minden rendben? – kérdezem, és utálom, hogy mennyire alázatosan hangzik a számból.

Természetemnél fogva csendes vagyok. Talán azért, mert mindig megtervezték helyettem az életemet. Soha nem volt értelme, hogy beleszóljak, és elmondjam a véleményemet.

A legnagyobb szabadságot az egyetemen éreztem, amikor megismerkedtem a két legjobb barátnőmmel, Margóval és Emmával. Még akkor is minden héten be kellett jelentkeznem apánál, hogy beszámoljak az életemről. Még most is azon tűnődöm, csalódott-e amiatt, hogy amíg ott voltam, nem találtam magamnak valami gazdag és hatalommal rendelkező férfit, akihez hozzámenjek.

Erre sok otthoni vacsorán emlékeztettek már, mert segíthetnék a családnak, ha hozzámennék valakihez, akinek a személyét a saját javunkra fordíthatnánk.

Próbálok nem gondolni arra, apa mennyire nehezményezné, ha tudomást szerezne Blake-ről és rólam. Ő semmit sem adhat a családomnak. Nehéz körülmények között nőtt fel, amiről nem beszél nekem. Biztosra veszem, hogy nem tud semmi olyat felmutatni, amivel segíthetne apának vagy a Bishop Szállodaláncnak.

Talán ezért is kedveltem meg annyira.

– Apa? – erősködöm; a bőröm bizsereg, és aggódom a hallgatása miatt.

A sóhaja hangos, és tele van megbánással. Végül felém fordul, és abban a pillanatban, hogy egymás szemébe nézünk, felerősödik a görcs a gyomromban. Az arckifejezését csakis úgy lehet leírni, hogy mérhetetlenül csalódott.

Amíg helyet foglal, végig a szemembe néz. A szék felnyög a súlya alatt. Annyira agresszívan markolja meg a karfát, hogy belefehérednek az ujjai.

– Gondban vagyunk. Nagy a probléma – árulja el szigorú hangon.

Idegesen topogok a padlón. A lábam szerencsére teljesen el van rejtve a szeme elől. Nem szereti a gyengeséget, és nem akarom, hogy lássa, mennyire felzaklatnak a szavai.

Eláraszt az adrenalin.

– Miféle probléma?

– Olyan, ami néhány, mostanában hozott, borzalmas döntésed következménye.

A torkomban lévő gombóc ellenére nyelek egyet. A csendet kihasználva apa kihúzza az asztal fiókját, és elém vág egy fényképet. Leesik az állam, amikor meglátom, hogy ki van a képen, és mi történik rajta.

– Micsoda? – akad el a lélegzetem. Reszketés lesz úrrá az egész testemen.

– Meglehetősen sok van még belőle ott, ahonnan ez jött – csattan fel. – Egy videófelvétel is – teszi hozzá az utolsó pillanatban.

– Nem értem… – Egyfolytában pislogva próbálom megállítani a szememben égő érzést. Ez nem lehet igaz!

– Blake első dolga volt leadni őket az asszisztensemnél ma reggel. Célba vette a családunkat, Winifred. Hogy lehettél ennyire ostoba?

– Hogy mi? – A második szó végén megtörik a hangom. Megdöbbent, hogy képes vagyok bármilyen hangot kiadni a testemet átjáró érzések közepette.

– Bosszúból tönkre akarja tenni a családunkat. Azzal fenyegetőzik, hogy elküldi ezeket minden nagy kiadónak.

– Miért akar bosszút állni?

Tegnap este azon tűnődtem, vajon lassan beleszerettem-e ebbe a férfiba. Azt hittem, sok mindent tudok róla, hogy milyen ember. Már olyan régóta tartott a titkos románcunk, hogy azt gondoltam, a tegnap éjszaka valami újnak a kezdete volt.

Kiderült, hogy a kezdet és a vég is egyben.

– Még próbáljuk kideríteni a részleteket. Nem indokolta meg. Azt mondta, nem is kell neki, mert nála van a hatalom, és nem nálunk.

A székemben hátradőlve attól félek, hogy a szívem mindjárt kiugrik a mellkasomból az aggodalomtól.

– Azt gondoltam, hogy ő…

– Világos, hogy egyáltalán nem gondolkodtál! – dörren rám. Próbálok nem felugrani a szavait átitató méregtől. – Hogy lehettél ennyire ostoba? Mióta folyt ez az egész?

Az egész testem remeg, ahogy próbálom kitalálni, hogyan válaszoljak erre. Egyetlen kifogás sem lesz elég jó neki. Azt sem tudom, hogy van-e jó kifogásom. Elvakított valami, amiről azt hittem, hogy szerelem.

Blake türelmesen várt, amíg lefeküdtünk egymással. Persze, láttam rajta, hogy feszült, amikor folyamatosan találtam rá okot, hogy nemet mondjak neki. De akkor is várt. Gyengéd és figyelmes volt, és elhittem, hogy talán szeret engem.

Azt is hittem, hogy szeretem őt.

– A tegnap éjszaka volt az első alkalom, hogy mi… – elakad a szavam. Nem tudom, miért szégyellem elmondani apának, hogy szexeltünk. Nyilvánvalóan tud róla, mivel Blake fényképeket küldött neki, és egy videót is az eseményről.

Apa szóra nyitja a száját, de az irodai telefon csörgése félbeszakítja.

– Halló? – szól bele gyorsan, és olyan erősen vonja össze a szemöldökét, hogy két mély ránc jelenik meg a homloka közepén. – Küldd be! – mondja a másik félnek a vonal végén.

Összeszorul a gyomrom. Biztosan nem Blake-re gondol…

Éppen meg akarom kérdezni, hogy kiről beszél, de már nincs rá lehetőségem. A figyelme a telefonról a vállam fölé vándorol.

Az irodájának az ajtaja kinyílik, és alig hallok valamit a fülemben dübörgő véremtől.

Nem számítottam arra, hogy Blake sétál be azon az ajtón. A belépő férfira meg végképp nem számítottam.

Egyenesen rám szegezi intenzív tekintetét.

3.

Archer

A PILLANTÁSUNK ABBAN a pillanatban találkozik, amint belépek az ajtón.

Winnie annyira riadtnak tűnik, ahogyan ott ül az apja asztala előtti, nagy székben, előreroskadt vállal, mintha a szégyentől magába zárkózott volna.

– Archer, jó reggelt! – köszönt Spencer, Winnie apja. Habár figyelmemet a lányára összpontosítom, a szemem sarkából látom, hogy feláll, és megkerüli az asztalát.

Winnie engem bámul, rózsaszín ajka szétnyílik a döbbenettől, ahogyan közelebbről is megnéz. Kényszerrel kell elszakítanom tőle a tekintetemet, mert tudom, hogy nem szabad a szükségesnél tovább bámulnom őt.

A férfira nézek, akiről egész életemben azt állították, hogy a családom ellensége. Rengeteg eseményen vettünk már részt együtt. Ugyanazokban a körökben mozgunk, de a Moore-ok és a Bishopok mindenáron elkerülik egymást, ha lehet.

Mivel a dédnagyapámat Winnie dédnagyapja átverte egy társulásban, rossz a viszony a két család között. Ez egy olyan háború, amely a mai napig tart, mivel mind az ő, mind az én apám gondoskodnak arról, hogy táplálják a haragot.

Sajnálom, amit a rokonaim tettek, hogy megtorolják az árulást, de én nem igazán tudom rávenni magam erre. Ez az oka annak, hogy a szállodabirodalom, amit a családom felépített, sokkal sikeresebb, mint a Bishopoké.

– Köszönöm, hogy beleegyeztél, és személyesen fejezzük be a megbeszélésünket – folytatja Spencer, és a jobbját felém nyújtva üdvözöl. Ügyelek arra, hogy határozottan rázzak vele kezet, emlékeztetve őt arra, kinél van a hatalom ebben a helyzetben. A kézfogástól függetlenül enyhe fintorra húzza a száját, ami mindent elmond. Tudja, hogy ki a főnök. Nem ő, és ezt gyűlöli.

Ma reggel az első dolga volt felhívni az apámat, mert segítségre van szüksége ebben a családi helyzetben. A legkevésbé számítottam arra, hogy az apám behív az irodájába, és közli: Spencer Bishopnak szüksége van a segítségünkre. Úgy egy órán át tárgyaltunk telefonon, mielőtt apám ide küldött, hogy zárjam le a megállapodást.

– Egy óra múlva egy másik megbeszélésem lesz – jelentem ki, mert nem akarom kerülgetni a forró kását.

– Foglalj helyet! – ajánlja fel Spencer a Winnie melletti székre mutatva.

Pillantásunk egy pillanatra találkozik, aztán sóhajtva kihúzom a mellette álló széket. Figyelek arra, hogy kicsit távolabb húzódjam tőle, így nincs a közvetlen közelemben. Bár nem tudom, mekkora távolságra lenne szükségem, hogy ne érezzem a parfümje édes, csábító illatát, ahogyan körülleng engem.

Körbevesz, miközben kigombolom a zakómat, és leülök.

– Winifred, mint tudod, az úr Archer Moore. Azért jött, hogy segítsen nekünk a borzalmas hibáddal kapcsolatban.

Összeszorítom a fogam a hangnem hallatán, amit a lányával szemben megüt. Vajon észrevette egyáltalán Winnie testének enyhe remegését? Vagy azt, ahogyan a válla előregörnyed, szorongva. Mintha sündisznóvá akarna összegömbölyödni, hogy elkerülje a kemény hangnemet és a rideg pillantást.

– Hogy érted? – kérdezi Winnie visszafogottan. A tekintetemet róla az apjára emelem. Nem akarom tudni, hogyan beszél vele zárt ajtók mögött, ha ilyen szabadon ostorozza egy ismeretlen ember előtt.

Spencer arca vörös a méregtől.

– A meggondolatlan döntésed miatt van megkötve a kezünk, mert belekevertél egy alkalmazottat.

Winnie összerezzen.

– Sosem gondoltam, hogy…

– Így van. Nem gondolkodtál. Bassza meg! – szitkozódik Spencer, és két ujja közé fogja nagy orrát. – Az ostoba döntéseidről még később beszélünk. Most ennek a problémának a megoldására kell koncentrálnunk.