Julia Kelly

részlet

Budapest, 2021

A fordítás alapjául szolgáló mű:
Julia Kelly: The Last Garden in England

Copyright © 2021 by Julia Kelly
All rights reserved
First published by Gallery Books, a Division of Simon and Schuster, Inc.

Hungarian translation © Lévai Márta, 2021
© Next21 Kiadó, 2021

borítóterv © Simon & Schuster, Inc.
borítófotók © Trevillion, Getty Images

ISBN 978 615 81915 1 7

Next21 Kiadó Kft., Budapest
Felelős kiadó Bárdos András és Rényi Ádám

Kiadványfelelős Kovács-Rényi Anna
Szerkesztette Gimes Katalin
Előkészítés Takács Andrea
Korrektúra Bérci Ágnes

Elektronikus változat: Ambrose Montanus

Apának, aki átadta nekem a kert szeretetét

S így minden évszak édes lesz neked.

Samuel Taylor Coleridge

(Szabó Lőrinc fordítása)

ELŐHANG

1908. január

Erős bakancsba bújtatott lába egyenletes lépésekkel halad a kővel kirakott ösvényen, annak ellenére, hogy jégkristályok recsegnek a talpa alatt. Körülötte hóborította ágak hajlanak veszélyes ívbe, mintha bármelyik pillanatban elpattanhatnának. Némaság veszi körül.

Beljebb halad a téli álmot alvó kertbe. Erős és szépséges: az ezüst nyírfák között itt-ott elszórtan egy-egy sombokor, amelynek vérvörös kérgű ágai élesen elütnek a szélben bánatosan bólingató fűféléktől. A széleket fehér hunyor pöttyözi, amit karácsonyi rózsának is szoktak nevezni. Fájdalmas arra gondolnia, hogy alig egy hónap, és az első hóvirágok zöld feje áttöri a hóréteget. Kibontják elegáns fehér szirmaikat, amelyeket rövidesen követnek majd az élénksárga bibékkel ékes lila krókuszok. Ő mégsem fog találkozni a tavasz e kis hírnökeivel. Mások pedig azonnal látni fogják annak jeleit, hogy a kert lemondani készül királyi trónjáról.

Megáll az ösvény szélén, és úgy mardossa a bánat, mintha egy vad szörnyeteg akarna kitörni a mellkasából. Letöröl az arcáról egy félig odafagyott könnycseppet. Nem kellene itt lennie, de képtelen volna anélkül távozni, hogy nem nézi meg még egyszer utoljára a helyet, amelyhez annyi szeretet és veszteségérzet köti.

Nem. De nem időzik soká. Csak amíg elbúcsúzik.

TÉL

EMMA

2021. február

Highbury House-t akkor is nehéz lenne eltéveszteni, ha Emma nem figyelte volna árgus szemmel a lehajtót. A sövénykerítésből két téglaoszlop emelkedett ki, tetejükön egy pár kőoroszlánnal, amelyek mintha fülelnének, mikor jön el a lovas kocsik és a rókavadászat, a vadászbálok és egyéb házi összejövetelek ideje.

Emma ráfordult a kavicsos útra, és megacélozta lelkét az ügyfeleivel történő találkozás előtt. Rendes esetben nem vállalna el egy munkát úgy, hogy nem látta a helyszínt, de ezúttal túlságosan bele van bonyolódva abba a felújítási projektbe Mallow Glenben ahhoz, hogy vállalkozzon a Skóciából idáig tartó hosszú utazásra. Ehelyett a legjobb barátja, egyben a Naprafordító csapatvezetője ment el, és végezte el a felmérést, miközben Sydney Wilcox, a Highbury House tulajdonosa számos videochatet megszervezett, hogy megbeszéljék Emmával a tervezett projektet: vissza kellene állítani a valaha oly látványos kert régi dicsőségét.

A rövid bekötőút egy udvarra vezetett, amit egy U alakú épület fogott körbe. Az elegáns összképen sokat rontottak az építési törmelékkupacok.

Emma leparkolt egy acélszürke Range Rover mögött, kiszállt, és átvetette vállán súlyos vászon munkatáskájának szíját. Építőgépek éles sivítása töltötte be a levegőt, amit sortűzszerű ugatás hangja tört meg. Emma a szeme sarkából megpillantott valami vörös villanást. Két ír szetter rohant ki az ajtón, egyenesen felé.

Gyorsan maga elé kapta mindkét kezét, hogy elhárítsa a kisebb testű kutya lelkes érzelemnyilvánítását. A szetternek sikerült fölemelkednie a hátsó lábára, Emma vállára tennie a mellsőket és megnyalni a vendég arcát. A másik kutya közben a lába körül szaladgált, és bátorítónak szánt vakkantásokkal kísérte a jelenetet.

Emma javában igyekezett arrább terelni a kutyákat, amikor Sydney sietős léptekkel felbukkant az ajtókeretben, és futólépésben elindult az udvaron keresztül.

– Bonnie, le onnan! Clyde, engedd át Emmát!

– Semmi gond. – Emma remélte, hogy legalább egy picit meggyőző a hangja. Bonnie-nak ismét sikerült megnyalnia az arcát. – Meglepődne, hány munkám indul hasonlóan, főként vidéki helyszíneken. Mindenki tart kutyát.

– Tényleg sajnálom. Rengeteg időt és pénzt fordítottunk már arra, hogy taníttassuk őket, de így is csak annyit értünk el, hogy a miénk egész Warwickshire két legkevésbé jól nevelt kutyája. – Sydney megragadta Bonnie nyakörvét, és odább vonszolta. Clyde szófogadóan odaült a gazdája lábához.

– Ne csinálj úgy, mintha nem lennél ugyanolyan szófogadatlan, mint ő – feddte meg Sydney Clyde-ot. A hangjában jó nevű iskolák, helyi lovasklubokban vett lovaglóleckék és a falu melletti füves pályán folyó szombati krikettezések emléke rezgett.

Aztán fölegyenesedett, és megigazította a vörös, göndör haját összefogó csatot.

– Elnézését kérem. Ez a két rosszcsont egész nap az építőmunkások nyomában jár. Valaki nyitva hagyhatta az ajtót. Gond nélkül ideért? Mekkora volt a forgalom az M40-esen? Néha kész rémálom. Könnyen megtalálta a lehajtót?

Emma pislogott, nem tudta eldönteni, melyik kérdésre válaszoljon először. A Highbury House tulajdonosát valamiféle vidám káosz hangulata lengte körül. Emma már a telefonhívásaik közben is felfigyelt erre, de személyesen, a két kutyával körbevéve, az épülő ház árnyékában egészen más benyomást keltett. Végül így szólt:

– Abszolút nem okozott problémát, hogy megtaláljam a házat.

– Annyira örülök, hogy pont most érkezett. Egész délelőtt esett az eső, és megmondtam Andrew-nak is, hogy aligha volna jó, ha arra kényszerülne, hogy egy zivatar kellős közepén kelljen legelőször a saját szemével is megnéznie kertet. De aztán kitisztult az idő, és maga éppen mostanra ért ide! – Sydney intett a ház felé, hogy Emma kövesse. – Nézze el, kérem, a zajt.

– A felújítás idején is itt laknak? – Emma megemelte a hangját, és közben körbekémlelt a védőhuzatokba bugyolált bejárati részen. Egy létra állt egy pompás, kézzel faragott korláttal szegélyezett lépcsősor mellett. A levegőben friss festékszag lengedezett, bár a falakról mintha épp most tépték volna le a tapétát.

– Itt lakunk – érkezett valahonnan egy férfihang Emma háta mögül. – Andrew vagyok. Örülök, hogy végre személyesen is találkozunk.

Emma megrázta Andrew kezét, közben tekintete ide-oda járt a férj és a feleség között. Andrew jócskán Sydney fölé tornyosult, Clark Kent-szemüveg ült az orrnyergén, rövidre nyírt barna haját takarosan oldalra fésülte. Úgy ölelte át felesége derekát, mintha ez volna a világ legtermészetesebb dolga, és a mulatság meg a csodálat egészséges elegyével tekintett le rá.

Wilcoxék még a félig elkészült ház poros előterében is kifinomultságot, iskolázottságot és stílust sugároztak. Az aranyéletű pár, amely – ahogy a tapasztalat már megtanította Emmát – nagy valószínűséggel igen sok borsot fog törni az orra alá. Mindazonáltal fizető ügyfelek voltak, akik restauráló projektet rendeltek, nem vadonatúj kertet, és arcizmuk sem rezdült Emma ajánlatára.

– Hagytam, hogy Andrew meggyőzzön, hogy itt kell maradnunk, míg folyik az épület felújítása. – Sydney beleharapott telt alsó ajkába. – És jóval nagyobb projektté alakult, mint vártuk.

Andrew a fejét csóválta.

– Hat hónapot mondtak.

– És mióta folyik már? – kérdezte Emma.

– Tizennyolc hónapja, és még mindig csak a ház egyik szárnya készült el. Még mindig rettentő sok munka hátravan ‒ felelte Sydney. – Drágám, épp körbe akartam vezetni Emmát a kertben.

– Nem akarom zavarni magukat – szólt közbe Emma gyorsan. – Charlie-tól megkaptam a pontos leírást. Mindent megtalálok.

– De én ragaszkodom hozzá – felelte Sydney. – Nagyon szeretném hallani az első benyomásait, és van néhány ötletem is.

Ötletek. Minden ügyfelének szoktak ötletei lenni, de oly kevés ezek közül a jó. Ott volt például az a pasas, aki Glasgow mellett lakott, és elképzelte, hogy trópusi kertet akar Skócia kellős közepén – Emma minden figyelmeztetése dacára, hogy nagyon sok erőfeszítésbe telik majd a fenntartása. Hat hónappal azután, hogy a Naprafordító stábja összecsomagolt és elutazott onnan, és egy másik projektbe kezdett, az úriembertől panaszos telefonhívás érkezett, és tudatta, hogy minden banáncserjéje elpusztult a tél folyamán. Azt akarta, hogy ültessenek újakat, ingyen. Emma udvariasan visszautalt a szerződésük azon pontjára, amely megállapítja, hogy a kertépítők nem vállalnak felelősséget a kerttulajdonos hanyagságából eredő károkért.

Highbury House, ebből a szempontból legalábbis, más lesz – egy kis kitekintés a sok kortárs tervezési projekt után, amely segített a felszínen tartani az üzletet. Wilcoxék egy történelmileg nevezetes kertet szerettek volna újra a régi fényében látni: olyannak, amilyen akkor volt, amikor 1907-ben létrehozták.

Bár ezek a projektek időrablók voltak, és a modern kori munkáknál sokkal több kutatást igényeltek, Emma semmit sem szeretett jobban, mint azt, ha restaurálásba foghatott. Pedig nem keveset viaskodott az öntött beton belső teraszokkal és gyepszőnyegekkel, amelyeket korábbi tulajdonosok terítettek le, mert ez „egyszerűbb” volt, mint a valódi kertészkedés. Az egyik különösen emlékezetes, rémes esetben, fél acre területen kellett felszedniük a műfüvet, amit az 1970-es években terítettek le, hogy a helyén újrateremthessék a 18. századi, geometriai formákra nyírt fűszerkertet, amiben még rizsporos parókás hölgyek sétálgattak. Emma képes volt rá, hogy rég elfeledett kerteket varázsoljon elő legszebb virágjukban, akár legelők, mezők helyén. Képes volt rá, hogy visszaforgassa az órát, a napot. A helyes mederbe tudta terelni a kerteket.

Mégsem élhet meg kizárólag az efféle kihívásokból, és mivel Sydney fogja fizetni a számláit közel egy éven keresztül, alkalmazkodni fog az asszony ötleteihez. Az észszerűség keretein belül.

– Örülök a társaságnak – felelte, és igyekezett a tőle telhető lehető legtöbb lelkesedést a hangjába csempészni.

– Te is velünk jössz, drágám? – kérdezte Sydney Andrew-t.

– Szívesen mennék, de Greg mondott az imént valamit a padlógerendákról – felelte a férfi.

– Mi van velük? – kérdezte Sydney.

Andrew kurtán fölnevetett, és feljebb tolta az orrán a szemüveget.

– Úgy néz ki, hogy a zeneszobában nincs egy sem. Mind teljesen elkorhadt.

Emma szemöldöke fölemelkedett, Sydney szája O-t formázott.

Andrew búcsút intett, elviharzott a létra mellett, aztán eltűnt az előtérből nyíló egyik ajtón keresztül.

– Sajnos ez egyáltalán nem egyedi eset mostanában. – Sydney egy hámló festékű franciaablakra mutatott, amely szemlátomást még alapos csiszolásra várt. – Ezen keresztül tudunk legegyszerűbben kimenni a kertbe.

Emma követte munkaadóját a széles verandára. Jókora, összetöredezett paladarabok recsegtek a lábuk alatt, a közökből gyomnövények hajtottak ki, de a látvány még így is tagadhatatlanul szép volt. A hosszan elnyúló, fűvel borított terület gyengéden hullámzott a dombokon lefelé, egészen egy nyugodt vizű tavat szegélyező facsoportig. Emma hunyorgott, felidézte a régi fotót, amit a Warwicki Levéltárban talált a kertről: épp egy parti folyt ott az 1920-as években. Valamikor rövid lépcsősor vezetett le itt, elhaladva először egy tükörmedence mellett, amelyet negyedkör alakú növényládák vettek körbe, amit egy hosszú kerítés követett, amely végigfutott a terület keleti határán. Most csak a háborítatlanul futó gyepszőnyeg terült el ott, és semmit sem adott vissza abból a különleges bájból, ami Venetia Smith eredeti tervéből minden bizonnyal áradt.

Az izgalom megborzongatta Emma tarkóját. Hiszen Venetia Smith egyik kertjét készül restaurálni. Jóval azelőtt, hogy Amerikában közismertté vált, az Edward-stílust követő kerttervező megálmodott néhány kertet itt, Nagy-Britanniában is. Emma egy olyan BBC-műsornak köszönhette, hogy megtalálta a hivatását, amely Venetia Longmarsh House-ban található kertjének restaurálásáról szólt. Tizenhét évesen kiharcolta magának, hogy a szülei vigyék el oda kirándulni. Akkor már a legtöbb barátja azon töprengett, hová is menjen egyetemre, de ő megállt a helyreállított kert közepén, és azonnal tudta, mit akar kezdeni az életével.

A veranda lépcsőin lefelé haladva Sydney intett egyet a gyep nyugati széle felé.

– Nem sok maradt az árnyat adó szegélyből.

Emma odalépett az egyik göcsörtös törzsű fához, amilyenből több sorakozott a füves terület teljes hosszában, a hosszú, egyenes ösvény mellett. A hideg, durva tapintású fakérget megnyugtatóan ismerősnek érezték az ujjai.

– Úgy látom, a hársakat karbantartották.

– Az a kertészeti szolgálatot dicséri. Apa ugyanazt a céget bízta meg, amelyiket annak idején nagyapa. Megteszik, amit tudnak, hogy a hely rendezett maradjon – felelte Sydney.

Rendezett, de ennél nem több.

– Ez a hosszan elnyúló terület sokkal elevenebb összképet nyújthatott, amikor megalkották – jegyezte meg Emma.

– Még az árnyékban is?

Emma mosolygott.

– Gyakori félreértés, hogy az árnyas kertek unalmasak. Arról nem találtam archív fotót, hogy milyen volt, amikor Venetia létrehozta, de imádta a színeket, ezért feltételezhetjük, hogy alkalmazta is őket.

– Vettem tőle néhány könyvet és naplót az utolsó telefonbeszélgetésünk után – felelte Sydney. – Olyan sokat írt, hogy azt sem tudtam, hol kezdjem.

– Az én kedvenceim a naplói. Többet is kiadtak tőle a két háború között, aztán körülbelül húsz éve valaki megvette a régi wimbledoni házát, és megtalálta két egészen korai projektjét – mondta Emma.

– De nem Highburyt.

Emma a fejét rázta.

– Ha úgy lett volna, kezünkben lenne egy teljes projektterv. A teakert ott van, odaát? – biccentett egy ajtó felé a hársak közti átjáróban.

– Igen – bólintott Sydney.

A hársfasor rendezettségéről azonnal meg is feledkezett, amikor beléptek a teakertbe. A téglákkal és tiszafákkal körbevett területet egykor a hölgyek szentélyének szánhatták, hogy itt cseveghessenek mindenféléről a könnyed virágok lágy pasztellszínei között. Most csupán káosz fogadta az érkezőt.

– A kertészek nem sokat törődnek a kerti helyiségekkel – jegyezte meg Sydney, hangjában halvány bocsánatkéréssel. – Apa szerint már az is épp elég sokba került, hogy a gyepet gondozzák, meg azokat a részeket, amelyek a házból is láthatók.

Ez meglátszott. Egy elpusztult évelő növény, egy díszgyertya vadmurokkal kuszálódott össze, de mostanra mind elszáradt és szétmállott. Körülnézve jó néhány szomorú, bogyóktól terhes rózsaágat láttak, amelyeket göcsörtössé tett a sok, rendes metszés nélkül forduló tél, és Emma kételkedett benne, hogy júniusban bontanak-e egy tucatnyinál több virágot. A kert többi része hosszú ideje halott virágok és gyomnövények kivehetetlen elegye volt.

– Tudok segíteni, hogy meg tudjon bízni valakit, aki karbantartja a kertet, miután én végeztem itt – jegyezte meg Emma.

– Elég ramatyul néz ki, igaz? – nevetett fel Sydney.

– Az édesapja helyében visszakövetelném a pénzemet. Az ott például csupa-csupa gaz – mutatott Emma egy foltra, ahol a tömörre taposott talajon egy szulákkal befont, rég elfeledett tíkfa pad árválkodott. – Ott valaha valószínűleg állt egy szaletli vagy pergola.

– Ez a ’87-es nagy vihar következménye. Úgy tudom, hogy több fa is elpusztult akkor, a tó mellett is meg a sétaút mentén. Több fakivágásról szóló feljegyzést is találtam nagyapámnál – mondta Sydney.

– És sikerült bármit találnia abból az évből, amikor a kertet megépítették? – kérdezte Emma.

– Még nem, de aggodalomra semmi ok. Nagyapa soha semmit nem dobott ki. Még mindig újabb és újabb dobozok kerülnek elő a dolgozószobájában, és a padláson még nem is jártam. Ha van valami, rá fogok bukkanni – mondta Sydney.

Emma követte munkaadóját a tiszafasövényen keresztülvezető nyíláson a szerelmesek kertjébe, ahol semmi mást nem találtak, mint puszta földhalmokat meg néhány erősen küszködő trópusi növényt. Emma biztosan tudta, hogy ezek a fajok Venetia idején nem lehettek hozzáférhetők. Továbbhaladva, a gyerekek kertjében egy vadvirágmező fogadta őket, meg négy nagy cseresznyefa, amelyekre nagyon ráfért volna a metszés, meg egy levendulaszegélyes ösvény, amely nemcsak virágzott, hanem vadul túlburjánzott. A szoborkertben főként fű nőtt, közte itt-ott egy-egy törött, feldőlt, időjárás által megviselt szobrot lehetett látni. A következő egy zűrzavaros kert volt, amelynek pontos céljára Emma minden eddig kutatása ellenére még mindig nem tudott rájönni, abban a részben pedig, amely eredetileg egy fehérre hangolt kert lett volna, szemlátomást jócskán felmagzottak olyan virágok, amelyek éppenséggel a szivárvány minden színében bontják tavasszal szirmaikat. Aztán továbbhaladtak, és egy szemlátomást jó ideje nem működő vízikertet találtak, amelynek közepén a sekély vályút betöltötték olyan gyomnövények, amelyeknek semmi közük nem volt a vízi élethez. Mindez szomorú, átláthatatlan zűrzavar hatását kelti, futott át Emma fején… a burjánzó elhanyagoltságét.

– És ez az út – jelentette ki Sydney, miközben a vízikert és a fehér kert közti ösvényen haladtak – ide vezet.

Emma először semmi mást nem látott a magas téglafal fölött, mint fák magasba szökő csúcsát meg a futórózsa hosszúra nyúlt vesszőit, amelyek egyfelől uralomra törtek, másfelől a napfényt szomjazták. Ám amint az enyhén görbülő, téglakört formáló fal mentén haladtak, egyszer csak egy vasajtóhoz értek, amely vörösre és narancsszínűre rozsdásodott. A rácsaira indák tekeredtek, közöttük durva szárak törtek elő. Mintha ebből a kertből minden menekülni vágyott volna.

– Ez lehet az, amire Charlie külön felhívta a figyelmemet – jegyezte meg Emma.

– A télikert. Amikor gyerek voltam, csak évente kétszer jártunk itt, a házban… nagyapa születésnapján és karácsonykor, de arra jól emlékszem, hogy apa minden alkalommal körbevezetett a kertekben. December közepén ez volt az egyetlen rész, ami elevennek tűnt – mesélte Sydney.

– Járt valaha odabent? – Emma keze ráfonódott a vasrácsokra, úgy próbált átlátni a sűrű levélzeten… mindhiába.

– Nem. Amióta csak eszemet tudom, be van zárva.

Emma körberajzolta az ujjával a fémbe vágott méretes kulcslyukat.

– És gyanítom, a kulcs sincs meg a kapuhoz.

Sydney a fejét rázta.

– Ez egy másik dolog, amit igyekszem felkutatni. Andrew azt javasolta, hívjunk egy lakatost, de az a kettő, akikkel eddig beszéltem, egybehangzóan azt mondta, hogy tekintetbe véve az ajtó állapotát és korát, valószínűleg egyszerűen levágnák a sarokvasairól. És ez egyszerűen… helytelennek tűnik.

– Helytelennek? – Emma hátrahőkölt.

– Nem tudnám jó lelkiismerettel lerombolni a kert történetének ezt a részét, miközben nagy erőkkel próbáljuk felújítani a helyet. És… – Sydney egy pillanatra elhallgatott. – És egyszerűen van valami a télikertben. Annyira elhagyatottnak tűnik.

A teljes kert magán viselte az elhanyagoltság minden jelét, de Emma pontosan értette, Sydney mire gondol. Úgy saccolta, munkaadója hasonló korú lehet, mint ő maga, és az elképzeléstől, hogy harmincöt éven át ne érjenek egy kerthez, ne gondozzák, egész testében megborzongott. Ez olyan… baljós? Szívfacsaró?

Titokzatos.

Ezzel a munkával kapcsolatban aligha alakul bármi könnyen. Nem voltak meg az eredeti tervek, nagyon kevés az archív anyag, és a kert eredeti szerkezetének nagy része eltűnt az idők folyamán. Ám mialatt ez a tény néhány olyan versenytársát talán el is riasztotta volna, aki jobban kedvelté a konkrét megrendelői igényekhez igazodó, kortárs kertek tervezésével járó könnyedséget, addig Emma nem tagadhatta le, hogy felpezsgett benne valami izgalom, amikor a reménytelennek tűnő kuszaságra nézett. Ez volt az, amiért megérte küzdeni a bérjegyzékkel meg a rendelésekkel, és megszervezni a találkozókat a könyvelővel. A Highbury House-féle projektek voltak azok, amelyeket nagyon szeretett.

– Hát, keríthetnénk egy létrát, és átmászhatnánk a falon – javasolta Emma.

– Andrew már megpróbálta – felelte Sydney. – Felmászott, és fent döbbent rá, hogy a túloldalon nincs hely, ahová biztonságosan le lehetne támasztani a létrát.

– Ez mikor történt?

– Közvetlenül azután, miután eladtuk a vállalatunkat. Felajánlottuk apának és anyának, hogy megvesszük a házat. Nagyapa hagyott rájuk egy kis pénzt, de az összeg legnagyobb részét el kellett költeni arra, hogy a tetőn lévő réseket megjavíttassák, és felfűtsék a helyet, hogy ne nedvesedjen. Afféle súlyos kötelességgé vált számukra a hely fenntartása az évek során, de apának sosem volt szíve hozzá, hogy eladja – mondta Sydney.

Emma halványan elmosolyodott.

– És most elhatározták, hogy újra teljesen helyrehozzák.

– Így van. Hiszen mi vagyunk Sydney és Andrew Wilcox, a régi házak megmentői.

– És a régi kerteké – tette hozzá Emma.

– Remélem, nem riasztotta el a projekt mérete – vetette közbe Sydney.

Bár igenis félelmetes volt a mérete, Emma mindenképpen elvállalta volna a Highbury House-projektet. A Mallow Glenben folyó munka tovább tartott egy hónappal a tervezettnél, három különféle beszállítói probléma miatt, és emiatt Emmának fel kellett áldoznia egy kisebb munkát, egy leicestershire-i villakert felújítását, ami közben felkészült volna a Highbury House-ban folyó munkálatokra. Az, hogy elvesztett egy megbízást, ami segített volna egy kis tőkét injektálni a vállalkozásba, fájdalmas volt, de Highbury sokkal nagyobb sikerélményt fog jelenteni.

– Sok buktatóval jár – ismerte be. – Nem sok eredeti dokumentum vagy fotó van a kezünkben, így hát én vázoltam fel tervváltozatokat Venetia hasonló korszakában alkotott tervei alapján.

– Ígérem, hogy tovább fogok kutakodni azokban a dobozokban – felelte erre Sydney. – És most mi következni?

– Hamarosan megérkeznek a munkatársaim. Charlie-val már találkozott, rajta kívül velünk dolgozik még Jessa, Zack és Vishal. Azzal kezdik majd, hogy eltávolítják a túlburjánzott növényeket, hogy pontosan lássuk, mivel tudunk dolgozni. A héten meg tudom majd mutatni a végleges terveket.

Sydney összefonta maga előtt a két kezét. Hirtelen úgy nézett ki, mint egy musical főhősnője, aki mindjárt dalban tör ki. Ehelyett így szólt:

– Már türelmetlenül várom.

Én is, gondolta Emma, hasonlóképpen.

Emma áttette egyik kezéből a másikba a vásárolt élelmiszereket, és előhalászta a kulcsait a zsebéből. Az ingatlanügynök, akivel a bérbevételt intézte, felajánlotta, hogy elkíséri a Bow-villáig, de Emma udvariasan visszautasította. Miután egy napot Sydney nyomában lépkedve töltött, már nagyon vágyott saját szállása nyugalmára és csendjére.

Elég volt két próbálkozás, és sikerült kinyitnia a vörösre festett bejárati ajtót. Felkapcsolta a világítást az előszobában. Hagyta, hogy az ajtó magától becsapódjon mögötte, aztán megkönnyebbülten felsóhajtott, majd elindult megkeresni a konyhát a következő kilenc hónapon át lakásául szolgáló házban. A kocsija hátuljába zsúfolt csomagokkal majd később birkózik meg. Először muszáj lesz innia egy csésze teát, és feltölti a mobilját is.

Talált egy tágas nappalit, közvetlenül a bejárattól jobbra, és mellette egy kis dolgozószobát. A hall túloldalán egy étkező nyílt, nagy, deszkalapú asztallal, amit inkább rajzolásra fog használni, mint kikapcsolódásra. A következő ajtó mögött a konyha rejtőzött, épp csak alapszinten felszerelt, de helyes kis konyha, gézszövésű függönyökkel a széles ablakon, amely a téglával kirakott zárt belső udvarra nézett, meg a hátsó, alacsony perjefűvel benőtt területre, ahol Emma egy kifejlett Magnolia grandiflorát is látott. Lerakta a pultra a szatyrokat, töltésre tette a telefonját, vizet folyatott a pulton álló elektromos vízmelegítőbe, és elkezdett bepakolni az ideiglenesen őt szolgáló hűtőszekrénybe.

Miután betette a joghurtot és a tejet, pittyent a telefon, hogy üzenete érkezett. Megránduló arccal nézte, hogy hány nem olvasott üzenete van, beleértve jó néhányat Charlie-tól, amelyekben először azt kérdezte, hozzon-e magával valamit másnap reggel, amikor a helyszínen készülnek találkozni, utána jött a csipkelődés, amiért Emma szokás szerint hagyta lemerülni a telefonját.

Továbbgörgette, és talált egy nem fogadott hívást apától is. Feltárcsázta, majd kihangosította a készüléket, hogy beszélgetés közben folytatni tudja a kipakolást.

– Jól vagy, Emma? – hallotta az apja dél-londoni hangját, teljes erővel.

– Te mindenesetre igencsak elevennek tűnsz – felelte Emma mosolyogva.

– Egész nap hívogattalak, hogy megkérdezzem, hogy ment az első napod.

– Szia, szívem – hallatszott az anyja hangja is, valahonnan a háttérből. – Örömmel hallom, hogy nem hanyagolod el teljesen a te szerető szüleidet.

– Anyád is üdvözöl – tompított némileg a felesége szavain apa.

Emma felsóhajtott.

– Elnézést, hogy nem hívtalak korábban. De lemerült a telefonom.

Apa nevetett.

– A te telefonod mintha egyfolytában le lenne merülve. Milyen a kert?

Emma a pultra tette a kenyeret.

– Szomorú látványt nyújt. A jelenlegi tulajdonosai, Sydney és Andrew, Sydney szüleitől vették meg, akikre Sydney nagyapjától maradt örökül. Sydney szavaiból úgy vettem ki, hogy a szülei minden tőlük telhetőt megtettek, hogy megőrizzék a hely állagát, de ennél többet képtelenek voltak elérni. Ezek után el tudod képzelni, milyen állapotban van.

– Rettenetes?

– Vannak helyek, ahol teljesen eltűntek a növények is, de van, ahol csak nagyon elvadult. Találtam négy morello cseresznyefát, amelyek úgy néznek ki, mintha harminc éve nem nyúlt volna hozzájuk szakértő kéz. Meg ott van a kert alsó része. Csupa kuszaság, ezenkívül van egy kerti szoba, amelynek a célját máig nem tudtam kitalálni.

– Úgy hangzik, bőven lesz vele tennivalód – jegyezte meg apa.

– Az biztos. A hely nagyjából öt évig maradhatott szép, miután Venetia befejezte. – De Emma úgy gondolta, Venetia Smith sosem látta a saját munkáját virágozni. Amennyire ő tudta, miután elköltözött innen, már egyszer sem látogatott vissza Nagy-Britanniába.

– Abban biztos vagyok, hogy szép volt. – A vonal végén tompábbá vált a hang, Emma tudta, hogy apa a tőle telhetően igyekszik eltakarni a telefonja mikrofonját. Megacélozta a lelkét a következő pillanatra, amikor újra apja hangját hallotta: – Az anyád beszélni akar veled.

Még mielőtt valami kifogást mondhatott volna – fáradt, vagy muszáj vacsorát készítenie –, hallotta, ahogy a mobil átkerül az anyja kezébe, aki beleszólt:

– Jelentkeztek már az intézettől?

– Szia, anya! Jól vagyok, köszönöm, hogy megkérdezted.

– Mi már tűkön ülve várunk, Emma. Szükséged van arra a növénymegőrzési osztályvezetői állásra. – Az anyja mit sem törődött az iménti célzással.

Emma nem úgy fogalmazott volna, hogy „szüksége” van rá, de igyekezett félresöpörni a bosszankodását. Az anyja a lehető legjobbat akarja neki, ami az ő szemében nem más, mint egy stabil állás a nagy hírű Királyi Botanikai Örökség Intézetnél. Ennél többet egy croydoni lány, egyetemi végzettség nélkül, nem remélhet.

– Még semmit sem tudok. Azt mondták, akkor hívnak, ha úgy döntenek, alkalmas lehetek a következő kör interjújára is – felelte Emma.

– Természetesen be akarnak hívni újra. Nem találhatnak jobbat nálad, aki vezetné a növénymegőrzési munkájukat. És végre az életben egyszer rendszeres havi fizetésed lehetne.

– Így is rendszeres havi fizetésem van – ellenkezett Emma. Az esetek többségében.

– Nem azzal töltötted az egész nyaradat tavaly, hogy azt a rémes házaspárt üldözted, akik nem akartak fizetni? – kérdezte az anyja.

Pontosabban úgy kellett volna fogalmazni, hogy az ügyvédje üldözte a házaspárt, akik visszatartották a járandósága második felét, emellett ki akartak fizettetni vele egy tízezer fontos számlát, amelyeken ritka növények és építészeti elemek szerepeltek; olyanok, amelyekhez ők maguk ragaszkodtak a kertjük tervezésekor.

– Végül kifizették – sóhajtott Emma. Közben eszébe jutott, hogy az ügyvédi költségek milyen jókora részt kiszakítottak abból a bevételből, amit végül sikerült megszereznie.

– Miután jogi lépésekkel fenyegetted őket.

– Nem mindennapos az ilyesmi – mondta Emma.

– Ismerd be, drágám. A Naprafordító jó kis vállalkozás, de nem épp a legjobb módszer, hogy arannyal kövezd ki az utadat.

– Anya…

– Ha elfogadnád az állást annál az intézetnél, végre tudnál venni magadnak egy házat. Nem olyan vészesek az árak, ha az ember egy kicsit elindul dél felé a Temzétől. Lehetne saját kerted, és sokkal közelebb lehetnél apádhoz és hozzám, ahelyett, hogy ide-oda bolyongsz a világban – vélte anya.

– De én szeretek mozgásban lenni.

– Apáddal nem azért fizettük ki azt a sok pénzt a taníttatásodra, hogy a végén otthontalan légy – ütötte tovább a vasat az anyja.

– Anya! Nem vagyok otthontalan. Ott élek, ahová a munkám szólít. Emellett, abban az esetben, ha az intézet felajánlaná nekem az állást, bár még a második interjún sem vettem részt, azt is ki kell találnom, hogy mit tegyek a vállalkozásommal. Ez egyáltalán nem könnyű döntés.

– Eladhatnád.

– Anya!

– Az annyira rettenetes volna?

A tiltakozás nem érkezett olyan hevesen, mint kellett volna. Emmának sokat jelentett a Naprafordító, de nagyon nehéz volt egyedül vezetni a vállalkozást. Szinte állandó stresszben élt, vajon az adott év lesz-e az, amikor csődbe jut. Elég néhány kevésbé jól fizető munka vagy hosszabb időszak új megbízás nélkül, és nemcsak a saját megélhetése kerül veszélybe, hanem az összes munkatársáé is.

Ha csak annyi volna a dolga, hogy kertterveket készítsen, az maga volna a mennyország, de annyival többről volt szó. Könyvelt, személyzeti és bérügyeket intézett, és a marketing és értékesítési feladatok is az ő kezében voltak. Voltak napok, amikor a helyszíni munka után az estét a laptopja fölött görnyedve töltötte, a digitális papírmunka kupacai fölé görnyedve, ami még hozzátartozott a kisvállalkozás vezetéséhez. Aztán bezuhant az ágyba, de csak hogy hamarosan felriadjon arra a visszatérő rémálomra, hogy bejelentkezik a céges bankszámlára, és hetvenötezer fontnyi mínuszt talál rajta.

Az ilyen napok – meg a mostanihoz hasonló beszélgetések – után mindig elgondolkozott, hogy vajon csak becsapja-e magát, amikor azt mondja, hogy ezt akarja csinálni élete hátralevő részében.

Megköszörülte a torkát, és így szólt:

– Muszáj főznöm valami vacsorát, és készülnöm kell a holnapi napra.

– Benned olyan sok potenciál rejlik, Emma.

Nem azért neveltelek, hogy egész nap a földet túrd.

Arra számítottunk, hogy ennél többre viszed.

Mindent eldobtál magadtól, Emma.

Mekkora csalódás.

Emma nem tudta nem kihallani ezeket a szavakat, amelyek az anyjával folytatott minden egyes vitájuk során a fejére zúdultak, miután nemet mondott arra, hogy egyetemre menjen, és ezt az életet választotta. Egy olyan életet, ami az anyja szerint, aki túllépett a maga munkásosztálybeli gyökerein, nem volt elég jó neki.

– Mennem kell, anya – mondta végül sután.

– Küldj majd fotókat a házról, amiben laksz. – Az anyja hangja máris vidorabban csengett, most, hogy ellőtte a petárdákat.

– Meg a kertről is! – kiabálta az apja a háttérből.

– Küldök majd – ígérte Emma. Letette a telefont, és visszatért az élelmiszerekkel való foglalatossághoz, miközben igyekezett lerázni magáról a gyanút, hogy anyjának netán igaza lehet.

VENETIA

1907. február 5., kedd

Highbury House

Napos; keleti szél

Minden új kert olyan, mint egy könyv, amibe még senki sem olvasott bele, minden lapját dugig megtöltik a lehetőségek. Miközben ma reggel ott álltam a Highbury House lépcsőjén, szinte reszkettem az izgalomtól. Minden kert – minden nehezen megszerzett megbízás – felér egy győzelemmel, és én eltökéltem, hogy Highbury House lesz eddigi életem legnagyobb erőfeszítése.

De nagyon előre szaladtam a történetben.

Becsöngettem, a hangra valahonnan a házból kutyaugatás válaszolt, aztán várakoztam, sötétkék gyapjúkabátom hajtókáját gyűrögettem, ami olyan jól nézett ki a blúzom fehérsége mellett. Adam rámondta az áment a megjelenésemre, mielőtt elengedett volna a vonattal, és megígérte, hogy gondoskodik a kertről és a házról, míg én Warwickshire-ben járok.

Körbenéztem, és eltűnődtem azon, hogy Highbury House milyen komor látványt nyújt most, hogy lekerültek róla a koszorúk és girlandok, amelyek az ajtókon és az ablakok körül díszelegtek, amikor decemberben jártam itt. Mrs. Melcourt, a ház asszonya aznap máshol járt vizitálni, de Mr. Melcourt hosszan beszélt, mielőtt elindulhattam volna a hosszúkás gyepes felületen, a fáradt növényágyások között, a kertben, amely annyira nélkülözött minden képzelőerőt, hogy elszomorodtam tőle. Mr. Melcourt három éve vette meg a házat, és most, miután az összes helyiséget felújították, a kinti terület felé fordult a figyelme. Több korábbi ügyfelem ajánlásai alapján bízott meg engem, akikre kétségkívül jó benyomást akar tenni. Olyan kertet akar, amelyből sugárzik az elegancia és ambíció, és amely olyan benyomást kelt, mintha hosszú évek óta a család birtokában lett volna, nem pedig csupán újonnan szerezte volna meg a nemrég örökölt, szappangyártásból szerzett vagyonból.

Az óriási bejárati ajtó nyöszörögve nyílt ki, és az ajtónyílásban egy komor, magas nyakú, fekete egyenruhába préselt házvezetőnő jelent meg, akinek övén úgy lógtak a kulcsok egy láncon, mint egy középkori várúrnőén.

– Jó reggelt – énekelte, kimért hangjába birminghami íz keveredett.

Egy kicsit szorosabbra fonódtak az ujjaim a papírjaimat tartó tekercs körül, amit Londonból hurcoltam idáig.

– Jó reggelt. A nevem Miss Venetia Smith. Megbeszéltem egy találkozót Mr. Melcourttal.

A házvezetőnő a kalapom csúcsától a csizmám orráig végigmért. A szája éles vonallá keskenyedett, amikor utóbbin észrevette a sarat, ami rátapadt, amikor aznap reggel még egyszer megnéztem a rózsáimat.

– Levehetem, ha kívánja – jegyeztem meg vidáman.

A házvezetőnő háta úgy megmerevedett, mintha megbökték volna egy kalaptűvel.

– Nem szükséges, Miss Smith.

Az asszony egy dupla szalonhoz vezetett, és intett, hogy várjak az ajtó előtt. Láttam, hogy a helyiség tagadhatatlanul grandiózus a félig nyitott tolóajtókkal, amelyekkel elválaszthatók a kézzel készített, faberakásos falak. Az egyik végén faragott márványkandalló őrizte a vad lángokat. Fölöttünk egy nagy csillár: többtucatnyi üvegcsészében ragyogott egy-egy villanykörte, megvilágítva a falikárpitokat és festményeket. Ám a helyiség legnagyszerűbb éke a szoba közepén ült: egy törékeny termetű szőke nő, fehér gyapjúból készült nappali ruhában, amelyet fekete megkötős öv fogott össze a derekán. Körülötte három gyerek ült sorban, akiket a dadájuk figyelt árgus szemmel, miközben a legidősebb gyerek, egy lány ezt olvasta, „A Cica a Bagolyhoz fordult: Te elegáns madár, milyen édes a dalod!”

– Drágám – szólt oda neki a fehérbe öltözött nő, aki feltételezhetően nem volt más, mint Mrs. Melcourt.

A gyerek azonnal elhallgatott. A karosszékből pedig fölemelkedett a hordómellkasú Mr. Melcourt, tintafekete öltönyben.

– Miss Smith – jelentette be a házvezetőnő az érkezőt.

– Köszönöm, Mrs. Creasley. Kérem, vezesse be – felelte neki Mrs. Melcourt.

Mrs. Creasley hátrált egy lépést, hogy beléphessek oda, ahol az imént ő állt.

– Miss Smith, remélem, nem volt túl nehéz az útja – fogadott Mr. Melcourt egy kurta biccentéssel.

Lenyűgözve figyeltem az inge keménygallérjának feszülő, ugrándozó ádámcsutkáját. Vajon e háztartás minden tagja kalodába van szorítva?

– Nagyon kellemes volt, köszönöm – feleltem.

– A feleségem, Mrs. Melcourt – mutatta be asszonyát a férfi.

Röviden bókoltam felé, amit Mrs. Melcourt alig észrevehető bólintással fogadott. Nem állt fel.

– Azok ott a tervek? – kérdezte aztán lelkes hangon a házigazda.

Megemeltem a kartonpapírtekercset.

– Igen, azok.

– Remélem, segítségére volt a Mr. Hillockkal folytatott levelezés – mondta Mr. Melcourt.

– Igen nagy tudású ember. – Egy jó főkertész nagy kincs tud lenni egy újonnan tervezett kert kialakítása során. Mr. Hillock még jóval azután is meg lesz bízva azzal, hogy megőrizze az alkotásom szellemét, hogy elhagyom Highburyt.

– Szeretnék látni a legújabb rajzaimat? – kérdeztem.

Mr. Melcourt bólintott. Mrs. Melcourtnak csak egy halvány mosolyra futotta, aztán elküldte a gyerekeit, hogy álljanak oda az apjuk mellé.

Kitekertem a terveimet a rózsafa asztalon, közben a munkaadóimat figyeltem acélkeretes szemüvegem fölött. Valójában nincs nagy szükségem rá, csak az aprólékos vázlatok készítéséhez, de megfigyeltem, hogy az emberek hajlamosak erősen alábecsülni a szemüveges nőket, ami legtöbbször előnyömre szolgál.

– Először a terület általános összképével kezdjük. Azt mondták, hogy szeretnék a formális és a természetes stílust kombinálni, hogy elegáns legyen, mindazonáltal meglepő. A nagy, gyepes felület lesz az önök kertjének formális része. – Rámutattam egy négyszögletes alakzatra, amely a fűvel beültetett, hosszúkás területet jelölte, amely már eddig is ott terült el a Highbury House közelében. – A verandáról csodaszép kilátás nyílik a tópartra, de hiányzik valami, ami magára vonná a szemet. Valami drámaiság. Lépcsőket vágunk a lejtőbe, és építünk egy alacsony falat, amelyet növények szegélyeznek. A lépcsők egy széles, sekély tükörmedencéhez vezetnek majd, onnan egy háborítatlan gyepfelület következik, végig a tóig.

– Kivágatja a tó partján lévő fákat? – kérdezte Mr. Melcourt.

A fejemet ráztam.

– A kifejlett bükkök, nyírfák és galagonyák történelmiséget adnak majd az ingatlannak. Látni fogják, hogy a kert legszertartásosabb hangulatú részei esnek a legközelebb a házhoz, ahol önök a legnagyobb valószínűséggel majd vendégeket fogadnak. – Mrs. Melcourtra néztem. – Lehet, hogy a vendégek piknikeznek majd, vagy kroketteznek a gyepen, és végigsétálnak a hosszú szegély mentén, amely a füves terület keleti részén húzódik, vagy a hársfás sétaúton, esetleg az árnyas úton a túloldalon. És ahogy megközelítik a tavat, a kert természetes módon egyre inkább felvesz egy lazább és vadabb stílust.

Mr. Melcourt ajka felkunkorodott.

– Vadabb.

– Mr. Cunningham és Mr. McCray is habozva fogadták, amikor hasonló lépéseket javasoltam nekik is, de biztosíthatom, hogy elégedettek az eredménnyel – említettem meg két iparmágnást, akik ugyanannak a londoni klubnak a tagjai, mint Mr. Melcourt.

Aztán visszatartottam a lélegzetemet, mert nagyon jelentőségteljes pillanathoz értünk. Vajon Melcourték is olyan ügyfelek, akik eddig úgy gondolták magukról, hogy valami újat, szép és modern tervet szeretnének, de valójában az elmúlt évszázad szigorúan nyírt, formális tereinek biztonságát keresik? Vagy hagyni fogják, hogy valami sokkal többel ajándékozzam meg őket – egy élő, buja műalkotással, amely elevenebb minden festménynél?

– McCray említette, hogy önnek vannak igen radikális ötletei – mondta Mr. Melcourt. – De azt is hozzátette, hogy a végeredmény kizárólag dicséretet váltott ki belőle.

Miután Mrs. Melcourt nem emelt kifogást, elmosolyodtam.

– Ezt örömmel hallom.

Gyorsan előhúztam a szegély egy részletét ábrázoló rajzot, és megmutattam nekik, hogyan tornyosulnak majd a klemátisz magas oszlopai a lágy pinkben, fehérben, ezüstszínben és lilában játszó rózsák, szamártövis, harangvirág, díszhagyma, illetve szarkaláb fölé. Megmutattam nekik, hogyan fognak a sövény- és téglafalak különféle témájú kerti szobákat létrehozni az árnyékos szegélytől nyugatra. Figyelmeztettem őket, hogy a kert bizonyos részeinek időre lesz szükségük: a hársfák ágait körültekintően kell majd évről évre összefonni úgy, hogy az elkötözött, rugalmas fiatal hajtások azt a benyomást keltsék végül az arra járóban, mintha két élő fal között sétálna. Beszélgettünk arról is, hogy Melcourték egyre növő gyűjteményéből melyek mutatnának legjobban a szoborkertben, meg arról, hogy a gyerekek várhatóan hol fognak játszani.

Távoli csengő szólalt meg a házban, de Melcourték alig néztek fel.

– A konyha- és fűszerkertet meghagytam a ház oldalánál. Nincs rá szükség, hogy mozgassuk őket, a gyümölcsös pedig már felnőtt növényekből áll, ami ontja önöknek a gyümölcsöt – jegyeztem meg.

– De annyira közel van a házhoz… – mormolta Mrs. Melcourt.

Azonnal megértettem a hölgy kifogásait.

– Pillanatnyilag csak egy tiszafasövény választja el a konyhakertet a kert többi részétől. Azt javaslom, hogy építtessenek egy falat a konyhakert és a kerti helyiségek közé, hogy jobban elkülönüljenek egymástól azok a terek, ahol a munka és ahol a szórakozás folyik. Meg tudom mutatni, ha szeretnék.

A közeledő, férfiasan súlyos léptekre mindnyájan fölemeltük a fejünket. Mr. Melcourtéval ellentétben, az érkező nyakkendője kissé csálén állt, és még onnan is látszott, ahol én álltam, hogy a nadrágja hajtókáján sárfoltok csúfoskodnak.

– Matthew! – kiáltott fel Mrs. Melcourt, és eddigi hűvössége valódi érzelmeknek adta át a helyét.

– Helló, Helen. Csinos vagy ma. – Az úriember nyomott egy puszit Mrs. Melcourt arcára, mielőtt kezet fogott volna Mr. Melcourttal.

– Miss Smith, hadd mutassam be a bátyámat, Mr. Matthew Goddardot – fordult felém Mrs. Melcourt.

– Örvendek, Miss Smith! – Mr. Goddard megfogta a kezemet. Az övé meleg volt, a kinti fagyos időjárás ellenére, és úriembertől váratlan módon durva tapintású.

– Be kell vallanom, Miss Smith – folytatta aztán –, hogy ma abban a reményben jöttem el ide, hogy találkozhatom önnel. Nagy csodálója vagyok a munkáinak.

Egy kissé hátrahőköltem, elszakadva tőle.

– Valóban?

– Tavaly jártam Longmarsh House-ban. A kertje rendkívüli – felelte Mr. Goddard.

Egy kissé megnyugodtam. Szeretettel gondoltam vissza Longmarshra és Lady Malloryra. Apám halála után Lady Mallory, a természet szépségei iránt nagy szenvedéllyel viseltető özvegyasszony volt az első legfőbb jóakaróm. A magasan a hegyoldalban elhelyezkedő birtoka fekvése igen komoly kihívást jelentett. Nagyon ambiciózus vállalkozás volt, teraszokat kellett vájni a hegyoldalba, és hét szintet kellett kialakítani a növényzetnek. A munka során több hibát is elkövettem, ahogy az új tervezőkkel megesik, de amikor elkészült, Lady Mallory úgy nyilatkozott, hogy ez az ő saját babiloni függőkertje.

– Igazán kedves, hogy ezt mondja, uram – feleltem Mr. Goddardnak.

Mrs. Melcourt úgy nézegetett egyikünkről a másikunkra, mintha keresne valamit. Végül így szólt:

– Ez valóban nagy dicséret, Miss Smith. Matthew igen tehetséges botanikus, és jó szeme van ezekhez a dolgokhoz.

A szívem elszorult. Alig tudnék lehangolóbb dolgot mondani, mint amikor egy amatőr ott ólálkodik körülöttem, miközben egy megbízáson dolgozom. És oly gyakran épp a házban lakó úriember az, aki miután beleszületett a vagyonba, úgy dönt, jó lenne belemerülnie egy hobbiba. Rengeteget olvas a növényekről, sőt időnként még egy-egy lyukat is ás a kertben, de a munka oroszlánrésze általában a gyakran igen meggyötört kertészre hárul. A téli metszés, amit olyankor kell végezni, amikor a jeges szél nyersen az ember arcába vág. Vízelvezető árok ásása a forrón tűző nap alatt. Ültetőfával kifúrni a sok száz virághagyma számára a helyet, aztán négykézlábra állva elültetni mindet, hogy áprilisban harangvirágmező váljon belőle. A kertész úriember mindebből nem kér, így hát semmilyen gyakorlati tudással nem bír, bármennyire erősködik is, hogy az ő véleményét is figyelembe kellene venni.

– Miss Smith épp most mutatja meg nekünk, miket tervez Highburybe, Matthew. Csatlakozz te is hozzánk – szólt Mr. Melcourt.

Mr. Goddard félig meghajolt.

– Nem akarnék alkalmatlankodni.

Sikerült megőriznem a mosolyomat.

– Szó sincs alkalmatlankodásról.

Mrs. Melcourt odahívta a szobalányt, hogy hozza elő a családtagok holmiját. Bár verőfény volt, a februári nap még csípős, így hát alaposan beöltöztek.

A verandán állva gyorsan megmutogattam, hol fog elhelyezkedni a tükörmedence, a hársallé és a szegélyek. Mr. Goddard figyelmesen hallgatta, kesztyűbe bújtatott kezét összekulcsolta a háta mögött. Néha feltett egy-egy kérdést, de semmi több nem történt.

Aztán odasétáltunk, ahol a pázsit elérte a házat.

– Itt lesz egy kapu – mondtam, és intettem egyet a konyhakerten túlra, ahol egyelőre csak egy murvával beszórt ösvény árválkodott. – Ha azon átlép az ember, az első kerti helyiségben találja magát.

– Annak mi lesz a témája? – kérdezte Mr. Melcourt.

– Az lesz a teakert. A szaletli egy kis védelmet biztosít majd önöknek meg a vendégeiknek a nap és a hirtelen időjárás-változások ellen.

Amióta elkezdtem magyarázni a terveket, először görbült mosolyra Mrs. Melcourt ajka.

– Milyen megfontolt ötlet. – A tekintete most rám vándorolt. – Lesznek rózsák ebben a kertben?

– Úgy gondoltam, hogy a szaletli oszlopaira lehetne felfuttatni – mutattam a magammal hozott tervekre.

– Természetesen Matthew rózsái lesznek azok – jegyezte meg Mrs. Melcourt.

– Helen, biztos vagyok benne, hogy Miss Smithnek megvannak a saját szállítói – ellenkezett Mr. Goddard bocsánatkérő mosollyal. – Én csupán ügyetlenkedem a rózsákkal. Kérem, ne érezze úgy, hogy kötelező változtatnia a tervein.

– Matthew túl szerény. Én nagyon örülnék, ha az ő rózsái kerülnének oda. – Minden udvarias máz dacára világos volt előttem, hogy inkább utasításról, mint kérésről van szó.

Titokban elöntött a bosszúság. A teakertbe egy „Madame Louis Leveque” nevű, halvány rózsaszín moharózsafajtát képzeltem el, amelyet nem egy évtizede nemesítettek. Nem lesz nehéz hasonlóval helyettesíteni, de egyáltalán nem örültem, hogy Mrs. Melcourt közbeavatkozott.

Ne feledd, hogy egy kert mindig együttműködés eredménye, visszhangzott a fejemben apám régi tanácsa. A legjobbnak kell lennie a te számodra és az ügyfeleid számára is, de sohasem szabad feledned, hogy mindig leginkább a természetre kell bíznod magadat.

Így hát, visszafogva egy sóhajt, ezt feleltem:

– Biztos vagyok benne, hogy megegyezésre tudunk jutni abban a kérdésben, hogy milyen rózsák lesznek a legalkalmasabbak a teakertbe.

– És a többi kerti helyiségbe? – kérdezte Mrs. Melcourt.

– Talán az volna a legjobb, ha Mr. Goddard adna egy listát a készletéről – mondtam, és minden erőmmel azon voltam, hogy ne csikorgassam a fogam.

Mr. Goddard újra bocsánatkérő pillantást vetett felém.

– Az volna a legjobb, ha eljönne, és megnézné a saját szemével. Wilmcote csak hat mérföldre van innen.

– Most, hogy ez is eldőlt, mi a helyzet a többi hellyel? – kérdezte Mr. Melcourt.

Mélyet lélegeztem, és eltökéltem, hogy újra kezembe veszem a terveim fölötti irányítást.

– A teakertből nyílik a szerelmesek kertje, csupa vibráló, élénk színnel, középen az Erósz-szoborral az önök gyűjteményéből, utána egy pasztellszínekbe öltöztetett gyerekkert cseresznyefákkal, amit egy hófehér menyasszonyi kert követ. Ezután egy vízikert, az elmélkedést elősegítendő. Mr. Melcourt, úgy értesültem, hogy ön költő, jól tudom?

Munkaadóm arca felragyogott.

– Múlt évben megjelent egy kötetem.

Adam igen jó munkát végez az ügyfeleinkkel kapcsolatos információgyűjtésben, így hát már ezt is tudtam. Mégis meglepettséget színleltem, és így szóltam:

– Akkor talán örülni fog, hogy egy kertet a költőknek szeretnék szentelni, főhajtásként számos nagyszerű alkotó előtt. Onnan egy szoborkertbe jutunk majd, ahol helyet kaphat az önök gyűjteménye, majd egy télikert és egy levendulaösvény. A végén egy kavicsos járda következik, amely a fák déli oldalán halad végig. Mielőtt a tóhoz jutnánk, azok mögött a fák mögött lesz a kerengő. Ösvényeket terveztem oda, és tele lesznek ültetve tavasszal virágzó hagymásokkal. Ez aztán fokozatosan átadná a terepet a fáknak, elnyúlva a tó partjáig, és a Highbury House Farm körüli mezőknek.

Figyeltem a három szempárt, ahogy ide-oda villannak a tervek és a kertet jelenleg alkotó, meglehetősen ihlet nélküli, ismétlődő, dobozszerű növényágyások meg a gyep között. Azt akartam, hogy ők is ugyanúgy lássák a képet, mint én. Hogy lássák át, milyen lehet.

– Meglepő lesz, váratlan. – A Mrs. Melcourt ujjain lévő gyűrűkre néztem, aztán a férje torkán díszelgő nyakkendőtűre. – És mély benyomást keltő. A kert olyan történetet fog elmesélni, amit a vendégeik újra meg újra szívesen átélnek.

Férj és feleség sokatmondóan egymásra néztek. Végül Mr. Melcourt szólalt meg:

– Azt hiszem, nem kevés munka áll ön előtt, Miss Smith. Mind alig várjuk, hogy lássuk, ahogy életre kelnek a tervei.

Tartalom

ELŐHANG

TÉL

EMMA

VENETIA

BETH

VENETIA

EMMA

STELLA

DIANA

EMMA

VENETIA

EMMA

BETH

STELLA

TAVASZ

EMMA

BETH

DIANA

VENETIA

EMMA

STELLA

VENETIA

BETH

EMMA

VENETIA

BETH

DIANA

NYÁR

VENETIA

STELLA

BETH

EMMA

VENETIA

DIANA

VENETIA

BETH

EMMA

STELLA

DIANA

ŐSZ

VENETIA

DIANA

VENETIA

EMMA

DIANA

VENETIA

STELLA

VENETIA

STELLA

BETH

VENETIA

DIANA

EMMA

DIANA

EPILÓGUS

A szerző megjegyzése

Köszönet

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
EB Garamond – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0