A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Steve Berry: The Alexandria Link

This translation published by arrangement with Ballantine Books,

an imprint of Random House Publishing Group, a division of Random House, Inc.

Fordította: Bartók Júlia

A térképeket fordította: Gulyás László

Könyvterv: Malum Stúdió | Szabó Vince

Copyright © 2007 by Steve Berry

Hungarian translation © Bartók Júlia, 2009, 2106

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2016

Elektronikus kiadás v.1.0.

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

ISBN 978-963-406-366-7

Kiadja GABO Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

Katie-nek és Kevinnek

A történelem annak a tapasztalatnak a kikristályosodása,
hogy túléljük a múltat.

OSCAR HANDLIN:

A történelem igazsága (1979)

Az első ember, Ádám óta, aki megkülönböztette az éjszakát

a nappaltól, és fölismerte saját kezének árnyékát, az emberek

történeteket alkotnak, melyeket kőbe vagy fémbe vésnek,

illetve pergamenre jegyeznek le mindarról, amit a világ

magában rejt, és az álmok megteremtenek.

Munkájuk gyümölcse a Könyvtár… A hitetlenek szerint,

ha arra rendeltetett, hogy leégjen, a múltnak is vele kell égnie.

Tévednek.

A szakadatlan emberi munka révén született meg

a könyveknek ez a végtelen mennyisége.

Ha csak egyetlenegy is fennmaradt, az ember újra

feltámaszthat minden lapot és minden sort.

JORGE LUIS BORGES

megjegyzése az Alexandriai Könyvtárról

A könyvtár az emberiség emlékezete.

JOHANN WOLFGANG VON GOETHE

PROLÓGUS

PALESZTINA,

1948. ÁPRILIS

GEORGE HADDADNAK EGYRE FOGYOTT A türelme a székhez kötözött férfival szemben. A fogoly hozzá hasonlóan sötét bőrű volt, horgas orra és mélyen ülő barna szeme alapján szíriainak vagy libanoninak gondolná az ember, de volt valami ebben a fazonban, ami Haddadnak egyáltalán nem tetszett.

– Utoljára kérdezem. Ki maga?

Haddad katonái három órával korábban fogták el az idegent, még a hajnali órák előtt. Egyedül kószált, fegyvertelenül. Színtiszta őrültség. Mióta a britek tavaly novemberben Palesztinát két államra osztották, arab, illetve zsidó felségterületre, azóta folyik a háború a két oldal között. Ráadásul ez az idióta egyenesen egy arab erődítmény felé igyekezett, és még csak ellenállást sem tanúsított, egy szót sem szólt, mióta idekötözték a székhez.

– Hall engem, maga barom? Azt kérdeztem, ki maga! – kiabált Haddad arabul, amit a másik nyilvánvalóan értett.

– Őrző vagyok.

A válasznak nem volt sok értelme.

– Mi a franc az?

– A Tudás birtokosai vagyunk.

Haddadnak nem volt hangulata rejtvényt fejteni. Tegnap a zsidó ellenállás megtámadott egy közeli falut, negyven palesztin férfit és nőt tereltek össze egy kőfejtőbe, ahol agyonlőtték őket. A szokásos. Az arabokat szisztematikusan gyilkolják és végzik ki. Elkobozták a földet, melyet az őseik tizenhat évszázadon keresztül műveltek. A nakba, a katasztrófa eljött. Haddadra kint van szükség, a harcmezőn, nem pedig arra, hogy sületlenségeket hallgasson.

– Mindannyian hordozunk tudást – állapította meg. – Én például azt tudom, hogyan kell eltörölni a föld színéről minden cionistát, aki csak az utamba kerül.

– Pontosan ezért jöttem. A háború nem szükségszerű.

Ez az ember megbolondult! – Nem lát a szemétől? A zsidók elárasztják ezt a földet! Szétmorzsolnak minket! A háború az egyetlen esélyünk!

– Alábecsüli a zsidók elszántságát, évszázadokon át fennmaradtak, és fenn is fognak maradni.

– Ez a föld a miénk! Győznünk kell!

– Van valami, ami nagyobb erővel bír a lövedéknél, és elhozhatja számotokra a győzelmet.

– Pontosan. A bomba. Akad bőven. Elpusztítunk minden egyes magadfajta cionista tolvajt!

– Nem vagyok cionista.

A bejelentés halk tónusban hangzott, majd némaság követte. Haddad úgy ítélte, ideje véget vetni a kihallgatásnak, csak az idejét vesztegeti az ilyen vakvágányokkal.

– A könyvtárból jöttem, beszélnem kell Kamal Haddaddal – szólalt meg a rab.

Haddad dühét zavarodottság váltotta fel.

– Ő az apám.

– Úgy értesítettek, ebben a faluban lakik.

Haddad apja tudós volt, Palesztina történelmének doktora, a jeruzsálemi egyetem professzora. Harsány, jó kedélyű férfi, nagydarab, csupa szív ember. Az utóbbi időben küldöttként tevékenykedett az arabok és a britek között, a nagy arányú zsidó bevándorlást igyekezett megfékezni, hogy elejét vegye a nakbának. Erőfeszítései rendre csődöt mondtak.

– Az apám halott.

Haddad most először vélt aggodalmat fölfedezni a rab kifejezéstelen arcán.

– Nem tudtam.

Haddadban nagy erővel tört fel az emlék, amelytől legszívesebben örökre megszabadult volna.

– Két héttel ezelőtt szájába vette a pisztoly csövét, és főbe lőtte magát. A hátrahagyott üzenetben az állt, hogy nem bírja tovább nézni szülőföldje pusztulását. Úgy érezte, őt terheli a felelősség, amiért nem tudta megállítani a cionizmust. – Haddad kibiztosította a revolvert, és az Őrző homlokához szorította.

– Mit akart az apámtól?

– Ő volt az a személy, akihez el kellett volna juttatnom a birtokomban lévő információt. Ő a meghívott.

A düh újra elhatalmasodott Haddadon.

– Mi a fenét hord itt össze?

– A maga apja nagy tiszteletet érdemel, tanult ember lévén jogosult lett volna, hogy átadjuk neki a tudásunkat. Azért jöttem, hogy meghívjam magunkhoz.

Az idegen higgadt hanghordozása úgy hatott Haddadra, mintha egy vödör jéghideg vízzel öntötték volna nyakon.

– Miféle tudásukat?

Az Őrző megrázta a fejét.

– Csak az apjára tartozik.

– Ő halott.

– Vagyis egy másik meghívott személy lesz kiválasztva.

Mit hord itt össze ez a félkegyelmű? Haddad épp elég zsidót ejtett már rabul, és kínzott meg, hogy kiszedjen belőlük bármi használhatót, majd a megmaradt roncsot hidegvérrel lelőtte. Még a nakba előtt Haddad olajfa-ültetvényes volt, de az apjához hasonlóan őt is vonzotta a tudományos pálya, és szeretett volna tovább tanulni, ami persze jelen helyzetben teljes képtelenség. Megalakult Izrael állam, határait ősi arab földből metszették ki, a zsidókat Palesztina népének a rovására kárpótolta a világ a holokausztért.

Haddad a rab homlokára szögezte a pisztoly csövét.

– Ezennel kinevezem magam a meghívottnak. Beszéljen a tudásáról!

A férfi tekintete mintha áthatolt volna rajta, egy röpke pillanatra furcsamód zavarba is jött. Ez a küldött bizonyára nem most néz szembe először kiúttalan helyzettel, és Haddad tisztelte a bátorságot.

– Maga olyan háborút vív, mely egyáltalán nem szükségszerű, egy félrevezetett ellenséggel szemben – közölte a férfi.

– Az isten szerelmére! Miről beszél?

– Csak az elkövetkezendő meghívottnak áll jogában megtudni az igazságot.

Nemsokára reggel lesz, muszáj lenne aludni. Haddad már nem remélte, hogy kiszedhet zsidó ellenállókra vonatkozó információt, vagy esetleg megtudhat valamit azokról a gonosztevőkről, akik a tegnapi mészárlást végrehajtották. Azok az átkozott britek lőfegyverekkel és tankokkal látják el a cionistákat! Az angolok éveken át tiltották, hogy az arabok fegyvert birtokoljanak, ami komoly hátrányba hozta őket. Ámbár az arabok számfölényben vannak, a zsidók sokkal fölkészültebbek, és Haddad rettegett a gondolattól, hogy a háború végkimenetele Izrael állam törvényes megalakulása lesz.

Amikor belenézett ebbe a rideg, hajthatatlan szempárba, a rab egyszer sem kapta el a tekintetét, fölkészült a halálra. Haddad egyre könnyedebben gyilkolt az elmúlt hónapok során, a zsidók mérhetetlen aljassága minden maradék bűntudatot eltörölt. Tizenkilenc éves létére szíve már kőkeménnyé dermedt.

A háború, az háború.

Meghúzta a ravaszt.

EGY

KOPPENHÁGA, DÁNIA

OKTÓBER 4., KEDD, NAPJAINKBAN

01.45

COTTON MALONE AZONNAL FÖLISMERTE, HOGY baj van. Könyvesboltjának küszöbén a volt felesége állt, a világon őrá számított volna utoljára. Rögtön feltűnt neki a nő fáradt szemében villogó pánik; az ádáz kopogás, mely pár perce riasztotta fel álmából, azonnal a fiát juttatta eszébe.

– Hol van Gary? – kérdezte.

– Te rohadt szemét! Elrabolták! Te tehetsz róla! Elrabolták! – A nő meglendítette a karját, és ökölbe szorított keze lecsapott a férfi vállára. – Te szánalmas barom! – Malone kivédve az újabb támadást, megragadta a nő csuklóját; volt felesége zokogott.

– Hiszen ezért hagytalak el! Azt hittem, már vége!

– Ki rabolta el Garyt? – Még hevesebb zokogás volt a válasz. A férfi erősen szorította az asszony karját. – Pam! Figyelj rám! Ki rabolta el Garyt?

– Honnan a pokolból tudhatnám? – kiáltotta a nő felháborodva.

– Mit keresel itt egyáltalán? Miért nem mentél a rendőrségre?

– Figyelmeztettek, hogy meg ne merjem tenni. Azt mondták, ha a rendőrség közelébe merészkedek, Gary halott. Hogy úgyis rá fognak jönni, és én hittem nekik.

– De kiknek?

Az asszony dühödt arckifejezéssel kiszabadította a karját Malone szorításából.

– Fogalmam sincs. Velem mindössze annyit közöltek, hogy várjak két napot, aztán keresselek föl téged, és adjam át neked ezt. – Egy ideig kotorászott a válltáskájában, majd előhalászott egy mobiltelefont. A könnyek patakokban folytak az arcán. – Azt üzenik, menj föl a netre, és ellenőrizd a postádat.

Jól hallotta? Menj föl a netre, és ellenőrizd a postádat?

Bekapcsolta a telefont, és ellenőrizte a frekvenciát. Elegendő megahertz, hogy bárhol a világon elérhető legyen. Elgondolkodtató. Hirtelen sebezhetőnek érezte magát, a Højbro Plads teljesen kihalt, ebben a kései órában senki nem mászkál a téren.

Malone ösztönei működésbe léptek.

– Gyere be! – Berántotta az asszonyt a boltba, és becsukta az ajtót. Nem kapcsolta föl a villanyt.

– Mi folyik itt? – kérdezte az asszony, hangja reszketett a félelemtől.

Malone a volt felesége szemébe nézett.

– Nem tudom, Pam. Majd te megmondod. A fiunkat elrabolták, Isten tudja, kicsodák, te pedig képes voltál két napot várni, mielőtt bárkinek szóltál volna! Nem találod őrültségnek a viselkedésedet?

– Nem én sodortam veszélybe az életét!

– Talán én? Mégis, miről beszélsz?

– A lényedből adódik – vágott vissza a nő ridegen, és Malone számára ismét világossá vált, miért nem él együtt ezzel a nővel egy ideje.

Ekkor felötlött benne egy gondolat: az asszony sosem járt még Dániában.

– Hogy találtál rám?

– Ők mondták meg, hova jöjjek.

– Ki a fene az az ők?

– Mit tudom én, Cotton! Két férfi. Csak az egyik beszélt. Magas, sötét hajú, lapos arcú.

– Amerikai?

– Honnan tudjam?

– Talán az akcentusából!

Az asszonynak mintha végre derengeni kezdett volna valami.

– Nem. Nem amerikaiak voltak. Európaias volt a kiejtésük.

Malone meglengette a telefont.

– Mégis, mit kezdjek ezzel?

– Azt üzenik, hogy ellenőrizd a postádat, és megtudod.

Az asszony tekintete idegesen pásztázta a polcokat a sötétben.

– Fönt?

Nyilván Gary mondta, hogy a bolt fölött lakik, mert ő biztosan nem. Mióta kilépett az Igazságügyi Minisztériumból, és tavaly elköltözött Georgiából, csak egyszer beszéltek. Két hónappal ezelőtt, augusztusban, amikor hazavitte Garyt a nyaralásból, volt felesége jéghideg hangon közölte Malone-nal, hogy Gary nem a vér szerinti fia, a gyerek egy tizenhat évvel azelőtti kaland terméke; az asszony így állt bosszút Malone hűtlenségén. A férfi azóta viaskodik a hirtelen rázúdult igazsággal, és nem jutott dűlőre. Csak azt tudta, hogy többé nem áll szándékában beszélni Pam Malone-nal. Ha valamit még meg kell vitatni, az már csak a fiára és rá tartozik.

Úgy látszik, az események máshogy alakultak.

– Igen – felelte. – Odafönt.

BELÉPTEK A FÉRFI LAKÁSÁBA, MALONE leült az íróasztalhoz, bekapcsolta a laptopját, és várt. Pamnek végül sikerült nagy nehezen úrrá lenni a kétségbeesésén. Világéletében heves hangulatingadozások jellemezték: szárnyaló magasságok és barlangi mélységek. A nő is ügyvéd volt, akárcsak Malone, de amíg a férfi a kormánynak dolgozott, addig az asszony anyagilag jól jövedelmező pereket bonyolított le Fortune 500 vállalatoknak, melyek ki tudták fizetni az asszony cégének magasba szökő honoráriumát. Amikor Pam beiratkozott a jogi egyetemre, Malone még azt hitte, az elhatározás az ő hatása, hogy minél több közös pont legyen az életükben. Később rá kellett döbbennie, hogy a jogi tanulmányok épp a függetlenség kivívását szolgálták a nő részéről.

Pam már csak ilyen.

A laptop készen állt, Malone belépett a levelezőrendszerbe.

Üres.

– Semmi.

Pam odarohant hozzá.

– Hogy érted? Azt üzente, hogy ellenőrizd a postádat!

– Az két napja volt. Mellesleg, hogy jöttél ide?

– Kezembe nyomták az előre megváltott jegyet.

Malone alig akart hinni a fülének.

– Megőrültél? Képes voltál két nap előnyt adni nekik?

– Szerinted oktalanul? – kiabált Pam. – Ne nézz már hülyének! Megfenyegettek, hogy lehallgatják a telefonomat, és figyelni fognak. Ha bármiféle ellenállást tanúsítok, Gary halott. Mutattak egy fotót. – A nő a vállába markolt, és ismét zokogásban tört ki. – A szeme! Istenem, a szeme! – elfulladt a hangja. – Annyira meg volt rémülve!

Malone szíve hevesen vert, halántéka égett. Nem véletlenül hagyta ott a napi szinten kockázatokkal fenyegető életet, és fogott bele valami gyökeresen másba. A múltja fogja most leigázni? Belekapaszkodott az íróasztal szélébe; egyiküknek sem válna hasznára, ha most összeroppanna. Akárkik is ezek, ha meg akarták volna ölni Garyt, már megtették volna. Nem. Gary tárgyalási alap, az osztatlan figyelem elnyerésének módja.

A laptop pittyegni kezdett.

Malone tekintete a képernyő jobb alsó sarkán akadt meg: BEJÖVŐ LEVÉL. A küldő neve helyett ÜDVÖZLET szerepelt, a tárgy rovatban A FIA ÉLETE. Megnyitotta a levelet.

Van valami önnél, amire nekem szükségem van. Az Alexandria Link. Ön rejtette el, és maga az egyetlen lehetséges nyomravezető, aki tudja, hol találom. Szerezze meg. 72 óra áll rendelkezésére. Ha megvan, nyomja meg a kettes gombot a telefonon. Ha nem hallok maga felől 72 órán belül, lemondhat a gyermeke életéről. Ha megpróbál átverni, a fia elveszít egy létfontosságú tartozékot. 72 óra. Találja meg, és megegyezünk.

– MI A FENE AZ az Alexandria Link? – rikácsolta Pam Malone háta mögött.

A férfi nem felelt. Nem tehette. Valóban ő volt az egyetlen ember a földön, aki tudta a választ, és a szavát adta, hogy hallgat.

– Akárki küldte is az üzenetet, bizonyára tudja, mi az. Miről van szó?

Malone csak bámulta a képernyőt. Képtelenség lenne lenyomozni az üzenet küldőjét. Akárcsak ő, a levél írója is nyilván ismeri a módszert, hogyan használja a fekete lyukakat: azokat a szervereket, amelyek találomra bocsátják útjukra az e-maileket egy elektronikus útvesztőbe. Nem teljesen lehetetlen nyomon követni, de igencsak bonyolult.

Malone felállt a székről, és a hajába túrt. Éppen a minap figyelmeztette magát, hogy ideje volna fodrászhoz menni. Megmasszírozta a vállát, és mélyeket lélegzett. Már korábban felrántott magára egy farmert és egy hosszú ujjú inget, mely gombolatlanul lógott rajta, kilátszott alóla szürke atlétája. Hirtelen belenyilallt a félelem.

– A francba, Cotton…

– Pam, csend legyen! Hadd gondolkodjak! Nem vagy túl segítőkész.

– Nem vagyok segítőkész? Mi a…

Megszólalt a mobiltelefon. Pam azonnal érte nyúlt, de Malone leállította:

– Hagyd!

– Mi? És ha Gary az?

– Győződjünk meg róla.

A férfi a harmadik csörgés után fölemelte a telefont, és fogadta a hívást.

– Elég sokáig tartott – szólalt meg egy komor férfihang. Malone fölismerte a holland akcentust. – Ha kérhetem, kíméljen meg a ha-bántja-azt-a-fiút-megölöm-magát virtuskodástól. Egyikünk sem ér rá ilyesmire. A maga hetvenkét órája már elkezdődött.

Malone egy ideig hallgatott, majd eszébe jutott valami, amit sok éve tanult. Sose hagyd, hogy az ellenség nyeregben érezze magát! – Dugja fel a seggébe! Nem megyek sehova!

– A fia életét teszi kockára.

– Látnom kell Garyt! Ha beszéltem vele, utána tárgyalhatunk.

– Nézzen ki az ablakon.

Malone az ablakhoz rohant. Négy emelet magasságból jól láthatta, hogy a továbbra is némaságba borult Højbro Pladson két alak álldogál a macskaköves tér túloldalán.

Sziluettjükből ki lehetett venni a vállukon lévő fegyvereket.

Gránátvetők.

– Nem hinném, hogy beszélni akarna vele – szólalt meg ismét az idegen.

Két lövedék hasított az éjszakába, áttörve alattuk az ablakokat.

Mindkettő felrobbant.

KETTŐ

BÉCS, AUSZTRIA

02.12

A KÉK SZÉK TULAJDONOSA FIGYELTE, amint a kocsi két utasával leparkol egy kivilágított porte cochère{1} alatt. Nem limuzin, semmi feltűnő kérkedés, csak egy halvány színű, európai szedán, hétköznapi látvány a forgalmas ausztriai utakon. A legjobb módja annak, hogy az ember ne hívja fel magára a terroristák, a bűnözők, a rendőrség és a kíváncsi riporterek figyelmét. Még egy autó érkezett, kiszálltak az utasok, majd távolabb hajtott, hogy a sűrű fák között várakozzon a kikövezett telken. Pár perc múlva még kettő tűnt fel. A Kék Szék tulajdonosa elégedetten bandukolt le a földszintre második emeleti hálószobájából.

A találkozót a szokásos helyen tartották.

Öt aranyozott karosszék állt körben egy magyar szőnyegen. A fotelek egyformák voltak, csak az egyiken díszelgett feltűnően egy fenséges kék sál a párnás háttámlán. Minden fotel mellett aranyozott asztal állt, amelyen egy bronzlámpa, egy írómappa és egy kristálycsengő volt. A fotelektől balra tűz pattogott egy kőkandallóban, fénye táncolva vibrált a plafon freskóin.

A férfiak helyet foglaltak.

Rangidő szerinti csökkenő sorrendben volt kijelölve a helyük. Kettőjüknek megvolt még a haja, ők nagyjából egészségesnek tudhatták magukat, a másik három kopasz volt és reszketeg. Mindegyikük legalább hetvenéves volt; visszafogott eleganciájú, finom öltönyt viseltek, a sötét színű városi felöltőjük és a szürke homburgjuk{2} közvetlenül mellettük, a sárgaréz állványon lógott. Mögöttük egy-egy fiatalabb férfi állt, a Szék jogutódjai; akik figyelnek és tanulnak, de szavuk még nincsen. Hosszú idő óta létező szabályok alapján működnek. Öt szék, négy Árnyék. A Kék Székben ül az irányítással megbízott személy.

– Elnézést a kései időpontért, de pár órával ezelőtt zavart keltő hírek érkeztek. – A Kék Szék hangja feszült volt és reszketeg. – Legutóbbi vállalkozásunkat veszély fenyegeti.

– Lelepleződés? – kérdezte a Kettes Szék.

– Nem kizárt.

A Hármas Szék felsóhajtott.

– Van remény?

– Minden bizonnyal, ha időben lépünk.

– Már korábban a társaság tisztelt figyelmébe ajánlottam, hogy helyesebb volna nem beleavatkoznunk – szólt a Kettes Szék szigorú fejcsóválás közepette. – Hagyni kell a dolgokat folyni a maguk útján.

Hármas Szék megerősítette az elhangzottakat, ahogy azt tette már az előző megbeszélésen is.

– Talán éppen ez a figyelmeztető jel, hogy békén kellene hagynunk az események alakulását, sok érv szól az események természetes menete mellett.

A Kék Szék megrázta a fejét.

– A legutóbbi gyűlés alkalmával leszavaztuk a javaslatot, hogy az eseményeket kiengedjük a kezünkből, most már tartsuk magunkat a döntésünkhöz. – Szünetet tartott. – A jelen helyzet osztatlan figyelmet érdemel.

– Tapintatosan és szakszerűen kell eljárni – szólt közbe a Hármas Szék. – Az illetéktelen megfigyelés meghiúsíthatja a célt, de ha valóban szándékunkban áll előretörni, azt javaslom, engedélyezzünk teljes cselekvési hatalmat die Klauen der Adlernek.

A Sas Karmai.

A többiek bólintottak.

– Már megtettem – jelentette be a Kék Szék. – Pontosan azért hívtam össze a gyűlést, mert önálló akcióm utólagos jóváhagyást igényel.

Négy az egy ellenében, az ügy eldöntetett.

A Kék Szék örült.

HÁROM

KOPPENHÁGA

MALONE HÁZA MEGREMEGETT, mintha földrengés rázná, majd felduzzadt a lépcsőn felszökő hőhullámtól. Odaugrott Pamhez, és levágták magukat a deszkapadlót takaró kopott szőnyegre. Pajzsként védelmezte az asszonyt, mikor egy újabb robbanás rázta meg a házat, és újabb lángok csaptak fel.

Malone kikémlelt az ajtón.

Tűz tombolt alattuk.

Füst gomolygott fölfelé egyre sötétedő felhőben.

Malone felpattant, és az ablakhoz lendült: a két alak eltűnt. Lángok nyaldosták az éjszakát, és Malone csak most fogta fel a történteket. Az alsóbb emeleteket gyújtották fel, vagyis nem az volt a cél, hogy megöljék őket.

– Mi a fene folyik itt? – sikította Pam.

Malone nem felelt, kinyitotta az ablakot. A füst gyorsan meghódította a benti levegőt.

– Gyerünk! – szólt rá Pamre, és besietett a hálószobába.

Malone előrángatta az ágy alól hátizsákját, melyet a mai napig készenlétben tartott a kilépés után is, ahogy korábban tizenkét éven át a Magellán Ügyosztály ügynökeként. Benne volt az útlevele, ezer euró, tartalék személyi, váltás ruha és a Berettája lőszerrel. Befolyásos barátja, Henrik Thorvaldsen csak nemrégiben kapta vissza a fegyvert a dán rendőrségtől; elkobozták, amikor Malone belebonyolódott a templomos lovagok ügyébe pár hónapja.

Vállára kapta a táskát, és belebújt a futócipőjébe, majd később beköti a cipőfűzőt. A füst beáramlott a hálóba, kirántotta mindkét ablakszárnyat, hogy lélegzethez jusson.

– Maradj itt! – utasította Pamet.

Malone visszafojtott lélegzettel keresztülrohant a dolgozószobán a lépcsőhöz. Alatta még három emelet: a földszinten volt a könyvesboltja, a másodikon és a harmadikon a raktár, a negyediken pedig a lakása. A harmadik emeletig lángokban állt minden, hő perzselte az arcát, meghátrálásra kényszerítve. Gyújtóbombák. Semmi kétség.

Visszarohant a hálóba.

– A lépcsőn nem tudunk lejutni! Jól elintézték!

Pam felzaklatva állt az ablaknál, kapkodta a levegőt, és köhögött. Malone exfelesége mellett kidugta a fejét az ablakon. A hálószobája a sarokban helyezkedett el, a szomszédos épület, amelyben egy ékszerüzlet és egy ruhabolt kapott helyet, egy emelettel alacsonyabb volt, lapos tetejét könyöklőfal övezte, állítólag XVII. századi. Malone felpillantott. Az ablaka fölött egy túlméretezett párkánykoszorú díszelgett, mely egy kiszögellés mentén vonult végig a ház elülső és oldalsó részén.

Már bizonyára kihívták a tűzoltókat, de nem tartotta túl jó ötletnek megvárni a létrát.

Pamet egyre hevesebb köhögés rázta, és ő is nehezen szedte a levegőt. Megragadta az asszony arcát.

– Nézz oda föl! – kiáltotta a párkánykoszorúra mutatva. – Kapaszkodj bele jó erősen, és mássz el a ház széléig! Onnan már le tudsz ugrani a szomszédos háztetőre.

Az asszonynak kikerekedett a szeme.

– Megőrültél? Négy emelet magasan vagyunk!

– Pam! Ez a ház felrobbanhat! A gázvezetékek! A gránátokat úgy tervezték, hogy tüzet okozzanak. Erre az emeletre azért nem lőttek, mert azt akarják, hogy kijussunk innen.

Nem látszott, hogy Pam fölfogná Malone magyarázatát.

– El kell tűnnünk, mielőtt a rendőrség megérkezik!

– Szükségünk van a segítségükre!

– Tényleg azzal szeretnéd tölteni az elkövetkező nyolc órát, hogy kérdésekre válaszolgatsz? Csak hetvenkét óránk van!

Az asszonynak mintha végre leesett volna, mit magyaráz Malone, és felpillantott a párkánykoszorúra.

– Képtelen vagyok rá, Cotton. – Most először nem volt a hangjának éle.

– Garynek szüksége van ránk, indulnunk kell! Figyeld, hogy csinálom, és kövess!

Vállára kapta a hátizsákját, és kilépett az ablakpárkányra. Megragadta a párkánykoszorút, a durva kő izzott a forróságtól, de elég vékony volt ahhoz, hogy ujjaival szilárdan meg tudjon kapaszkodni. A karjával tartva magát haladt a párkány mentén, két kezét óvatosan, egymás után csúsztatva a sarok irányába. Még fél méter, majd amikor elérte a sarkot, lehuppant a szomszéd ház lapos tetejére.

Odarohant a tető széléhez, és fölpillantott Pamre, aki még mindig ott tétovázott az ablakban.

– Gyerünk! Meg tudod csinálni! Ahogy én!

A nő hezitált.

Robbanás hasított keresztül a harmadik emeleten, ablakszilánkok zúdultak a Højbro Pladsra. Lángok gyúltak a sötétben. Pam visszahőkölt a szobába. Hiba. Egy másodperccel később újra felbukkant heves köhögési roham közepette.

– Indulj már! – kiáltotta Malone.

A nő végre mintha felfogta volna, hogy nincs más választása. Malone példáját követve kimászott az ablakon, és megragadta a párkánykoszorút.

Malone látta, hogy az asszony becsukja a szemét.

– Ne nézz le! Csak csúsztasd a kezed! Egyszerre csak az egyiket!

Pam úgy tett.

Három méter párkánykoszorú húzódott kettejük között. A nő minden izmát megfeszítve haladt előre, egyik kezét csúsztatva a másik után. Ekkor Malone meglátott két alakot a téren: hátrább húzódva vártak, pisztollyal a kezükben.

Malone sietve maga elé kapta a hátizsákját, és előszedte a Berettáját.

Kétszer is rálőtt a tizenöt méterrel alattuk kószáló alakokra, mire a válaszlövedékek éles visszhanggal csapódtak be a teret szegélyező épületekbe.

– Mi ez a lövöldözés? – kiáltotta Pam.

– Csak gyere!

Újabb lövés, és a két alak eltűnt.

Pam elérte a sarkot, Malone odafordította a fejét.

– Fordulj erre, és lökd el magad felém!

Malone most hiába fürkészte a sötétet, már nem látta a fegyveres alakokat. Pam manőverezett, egyik kezével megmarkolta a párkányt, a másikkal is valami kapaszkodót igyekezett kitapogatni.

Hirtelen elveszítette az egyensúlyát.

Leesett.

Malone – még mindig fegyverrel kezében – kitartotta a karját, és elkapta a nőt; elterültek a tetőn. Pam hangosan zihált, ahogy Malone is.

Ekkor megszólalt a telefon.

Malone odakúszott a hátizsákhoz, megkereste a telefont, és megnyomta a gombot.

– Jól szórakozik? – Ugyanaz a hang, mint az előbb.

– Megmagyarázná, mire volt jó felrobbantani a boltomat?

– Hiszen maga mondta, hogy nem áll szándékában útnak indulni.

– Hadd beszéljek Garyvel!

– A feltételeket én diktálom! Már így is elpocsékolt harminchat percet a rendelkezésére álló hetvenkét órából! A maga helyében mozgásba lendülnék! A fia élete múlik rajta!

A telefon elhallgatott.

A szirénák egyre közelebbről szóltak, Malone megragadta a hátizsákot, és talpra szökkent.

– Mennünk kell.

– Ki volt az?

– A haverunk.

– Ki volt az?

Malone dühbe gurult.

– Fogalmam sincs!

– Mit akar?

– Valami olyat, amit nem adhatok oda.

– Hogy érted, hogy nem adhatsz? Gary élete múlik rajta! Nézz körül! Fölrobbantotta a boltodat!

– Hű, Pam! Rá nem jövök, ha nem hívod fel rá a figyelmemet!

Malone elszántan sarkon fordult.

Az asszony megragadta a karját.

– Hová megyünk?

– Válaszokat kapni.

NÉGY

DOMINICK SABRE A HØJBRO PLADS keleti csücskében álldogálva figyelte, ahogy Cotton Malone könyvesboltja leég. Időközben megérkeztek a fluoreszkáló sárga tűzoltóautók, és vizet locsoltak az ablakokat nyaldosó lángokra.

Eddig minden rendben, Malone útra kelt. Rendet a káoszból. Ez az ő mottója. Az élete.

– A szomszédos épületből jöttek le – mondta a hang a rádióvevőn.

– Hová mentek? – suttogta a hajtókája mikrofonjába Sabre.

– Malone kocsijához.

Rajta a célponton.

Tűzoltók iramodtak át a téren, újabb tömlőket rángatva, hogy semmi esetre se terjedjen tovább a tűz. A lángok vidáman táncikáltak, mintha a könyvritkaságok élveznék, hogy tűzbe borulnak. Malone háza hamarosan végképp a lángok martalékává válik.

– Minden a helyén van? – kérdezte Sabre a mellette álló holland férfit, akit fölbérelt.

– Magam ellenőriztem. Készen állok az indulásra.

Sabre több tervet készített a lehetőségeket mérlegelve. Kételkedett benne, egyáltalán van-e esély a sikerre, a cél homályos, bizonytalan, de ha a nyom, amelyet követnek, elvezet valahova, ő mindenesetre hűen követi.

Most már minden Malone-on áll vagy bukik.

Malone keresztneve Harold Earl, a családi iratokban egy fikarcnyi utalás sem volt arra vonatkozóan, hogy honnan ered a Cotton becenév. Malone negyvennyolc éves, tizenegy évvel idősebb Sabre-nál. Akárcsak ő, Malone is amerikai, Georgiában született. Anyja őshonos délvidéki, apja katona volt, haditengerészeti parancsnok, Malone tízéves volt, amikor elsüllyedt a tengeralattjárója. A gyerek apja nyomdokaiba lépett, a haditengerészeti akadémiára járt és repülőiskolába, majd váratlanul meggondolta magát, és ösztöndíjasként a jogi egyetemen kötött ki. A legfelsőbb haditörvényszékhez került, ahol kilenc évet szolgált. Tizenhárom évvel ezelőtt ismét fordulatot vett az élete, és az Igazságügyi Minisztériumban újonnan megalakult Magellán Ügyosztályhoz ment dolgozni, amely Amerika legkényesebb nemzetközi ügyeit hivatott kinyomozni.

Egészen tavalyig ott szolgált, majd főparancsnoki rangjából korán nyugdíjba ment. Maga mögött hagyta Amerikát, Koppenhágába költözött, és megvásárolt egy boltot, hogy könyvritkaságokat árulhasson.

A középkorú férfi lelki válsága? Problémája akadt a kormánnyal?

Sabre nem tudta a választ.

Aztán ott van a válás. Sabre ezt sem tudta hová tenni. Ki érti? Malone egy rejtély. Annak ellenére, hogy megrögzött könyvgyűjtő, Sabre nem talált kielégítő magyarázatot a pszichológiai leírásokban Malone egyik radikális lépésére sem.

A pikáns részletek is inkább megerősítik ellenfele alkalmasságát.

Több nyelven folyékonyan beszél, nincsenek függőségei, sem fóbiái, viszont hajlamos öncélúan dönteni, és rögeszmésen elszánt tud lenni. Malone-nak ráadásul istenáldotta vizuális memóriája van, amelyet Sabre őszintén irigyelt.

Hozzáértő, tapasztalt, intelligens. Igencsak különbözik ezektől az idiótáktól, akiket fölbérelt, négy csekély értelmű holland, igen kevés morális érzékenységgel és fegyelmezettséggel megáldott banda.

Sabre az árnyékban meghúzódva figyelte, hogy a Højbro Pladsot ellepi a bámészkodó tömeg, miközben a tűzoltók a dolgukat végzik. Az éjszakai levegő csípte az arcát. Mintha a dán ősz pusztán kis bevezetésként szolgálna a télhez; összeszorított öklét becsúsztatta a dzsekije zsebébe.

Szükségszerű volt felgyújtani mindent, amin Cotton Malone az elmúlt évben dolgozott. Semmi személyeskedés. Pusztán üzlet. Ha Malone nem teljesíti a követelését, gondolkodás nélkül megöli a fiút.

A mellette álló holland, aki a hívásokat bonyolította Malone-nal, elköhintette magát, amúgy meg sem szólalt. Sabre már az első pillanatban ellentmondást nem tűrő hangon közölte az alapszabályt: Csak akkor beszélj, ha kérdeznek! Sem kedve, sem ideje nem volt csevegni.

Még pár percig pihentette szemét a látványon, majd belesuttogott a hajtókáján elhelyezett mikrofonba.

– Álljanak készenlétben! Világos, hogy merre mentek, maguk meg tudják a dolgukat.

ÖT

04.00

MALONE LEPARKOLT A CHRISTIANGADÉNÉL, Henrik Thorvaldsen kastélyánál, mely a Danish Zealand keleti partján magasodott az Øresund-tenger partján. A húsz mérföldet Koppenhágából észak felé a legújabb típusú Mazdával tette meg, mely pár háztömbnyire parkolt a könyvesboltjától, a Christianburg Slot közelében.

Miután lejutottak a tetőről, Malone még látta, ahogy a tűzoltók próbálják megfékezni az otthonát nyaldosó lángokat. Akkor döbbent rá, hogy könyvei odavesztek; ha a lángok nem emésztik is föl mindet, a hő és a füst jóvátehetetlen kárt tesz a maradékban. Igyekezett elfojtani forrongó dühét, és észben tartani, amit még régen tanult: Ne gyűlöld az ellenséget! Mert elhomályosítja a tisztánlátásodat. Nem. Nem gyűlöletre van szükség, hanem józan gondolkodásra.

De Pam igencsak megnehezítette a dolgát.

– Kihez jöttünk? – kérdezte a nő.

– Egy baráthoz.

Az asszony hiába igyekezett információt kiszedni belőle a kocsiban, az a kevéske válasz csak még inkább szította a dühét. Mindenekelőtt Malone-nak is meg kell tudnia egy-két dolgot.

A komor épület eredeti dán barokk kastély volt: háromemeletes, homokkővel burkolt téglából épült, és elegánsan meghajló vörösréz színű tető fedte. Az egyik szárny a szárazföldre nézett, a másik a tengerre. Háromszáz évvel ezelőtt egy Thorvaldsen építette a kastélyt, miután óriási vagyonra tett szert abból, hogy többtonnányi értéktelen tőzeget dolgozott fel gázelőállításhoz. Több Thorvaldsen család féltve gondozta századokon át a kastélyt, míg végül Adelgade Glasvaerker átalakította Dánia első üveggyártó központjává, mely megkapta a kastély jellegzetes szimbólumát is: két kör, alatta egy vonal. A modern vállalat feje a jelenlegi családfő, Henrik Thorvaldsen; Malone neki köszönheti, hogy jelenleg Dániában él.

Malone a vaskos bejárati ajtóhoz ment. Mintha egy koppenhágai templom fényes nappal hangzó harangjátéka csendült volna fel, ez jelezte érkezésüket. Újra megnyomta a gombot, majd jó erősen zörgetett a kapun. Egy emeleti ablakban villany gyúlt. Majd egy másikban is. Pár perccel később kireteszelték a zárat, nyílt az ajtó. Bár a férfi úgy bámult rá, mint akit legmélyebb álmából zavartak fel, rézvörös haja rendezett, arcán maszkszerűen csiszolt közöny, pamutköpenyén sehol egy gyűrődés.

Jesper volt az, Thorvaldsen főkomornyikja.

– Ébressze föl! – utasította Malone dánul.

– Bizonyára rendkívül fontos ügyben érkezett hajnali négy órakor.

– Nézzen rám! – Malone-ról folyt a verejték, csupa mocsok és korom volt. – Elég meggyőző?

– Hajlamos vagyok fontolóra venni.

– A dolgozószobában várunk! Szükségem van a számítógépre!

MALONE-NAK ELSŐ DOLGA VOLT ELLENŐRIZNI a dániai e-mail címét. Azóta semmi. Majd belépett a Magellán Ügyosztály biztonsági szerverébe, azzal a jelszóval, amelyet volt főnökétől, Stephanie Nelle-től kapott. Igaz, hogy kilépett, és többé nem szerepel az Igazságügyi Minisztérium bérlistáján, a Stephanie-nak nemrégiben Franciaországban tett szolgálataiért cserében a nő továbbra is direkt elérhetőséget biztosított neki. Az időeltolódást tekintetbe véve – még csak este tíz óra van Atlantában – Malone tudta, hogy üzenete egyenesen Stephanie-hoz fog érkezni.

Felpillantott a képernyőről, amikor Thorvaldsen becsoszogott a szobába. Az öreg dán vajmi keveset adott a külsejére. Az alacsony, görnyedt hátú férfi, akinek gerince már régóta nem képes kiegyenesedni, lebernyegszerű világoszöld pulóvert viselt. Bozontos, ezüstös haja csimbókokban lógott az egyik oldalra fésülve, szemöldöke vastag és zabolátlan. Mély vonalak barázdálták a száját és a homlokát, és sápadt bőre arra engedett következtetni, hogy nem sok időt tölt a napon – Malone tudta, hogy ez pontosan így van, mert a dán nem szívesen merészkedik ki egy olyan kontinensen, ahol a régi vagyon milliókat ér. Thorvaldsen a leggazdagabbak listájának élén szokott szerepelni.

– Mi történt? – kérdezte Thorvaldsen.

– Henrik, ő Pam, a volt feleségem.

Thorvaldsen rámosolygott az asszonyra.

– Örülök, hogy megismerhetem.

– Nincs időnk ilyesmire – hurrogta le azonnal Pam a vendéglátójukat. – Most Gary a legfontosabb.

Thorvaldsen kérdőn nézett Malone-ra.

– Borzalmasan nézel ki, Cotton, és a hölgynek is igen aggodalmas az ábrázata.

– Aggodalmas? – fakadt ki Pam. – Az imént menekültem meg egy égő házból! A fiamat elrabolták! Kikészített a hosszú repülőút, és két napja egy falatot sem ettem!

– Hozatok maguknak egy kis harapnivalót – közölte Thorvaldsen olyan higgadt hangon, mintha minden éjjel hasonló kalandokban venne részt.

– Nem kell! A fiamat akarom!

Malone elmondta Thorvaldsennek, mi történt Koppenhágában, majd így szólt:

– Sajnos a háznak annyi.

– Ez legyen a legnagyobb problémánk.

Malone értékelte a finom szavakat, és enyhén el is mosolyodott. Kedvelte ezt Thorvaldsenben: a te oldaladon áll, akármi legyen is.

Pam úgy járkált föl-alá, mint egy ketrecbe zárt nőstény oroszlán. Malone-nak feltűnt, hogy a nő leadott pár kilót, mióta legutóbb beszéltek. Mindig is vékony volt, hosszú, vöröses hajjal, és az idő nem mélyítette el szeplős bőrének sápadt tónusát. A ruhái éppen olyan rojtosak voltak, akárcsak az idegei. Amúgy tetőtől talpig ugyanolyan jól nézett ki, mint amikor elvette nem sokkal azután, hogy belépett a haditengerészeti JAG-be. Pam már csak ilyen: tökéletes külső, problémás belső. Még így is, hogy kék szeme vöröslött a sírástól, képes volt jeges dühöt árasztani a tekintetével. Ez az intelligens, tanult nő jelen pillanatban teljesen meg van zavarodva, kába, dühös és rémült. Márpedig egyik sem vezet sehová, gondolta Malone.

– Mire vársz? – csattant fel Pam.

Malone a számítógép képernyőjére pillantott. Az ügyosztály szerverébe való belépés mégis sikerrel járt! De mivel már nem volt aktív tag, kérését bizonyára továbbították Stephanie-nak, akinek a beleegyezése szükségeltetik. Malone számára nem volt kérdés, hogy Stephanie, amint meglátja, ki jelentkezett be, azonnal visszajelez.

– Látod, mire vitted? – kiáltott a nő. – Fel akarnak gyújtani! Rád lőnek! Ezt érted el! Nézd meg, hova juttattál minket, hogy hol tartunk most!

– Mrs. Malone – próbálta csitítani Henrik finoman az asszonyt.

– Ne merjen így szólítani! – csattant fel Pam. – Rég meg kellett volna szabadulnom ettől a névtől, s csak Gary miatt nem változtattam meg a nevem. Nem engedi, hogy szidjam az apját! Egy rossz szót sem szólhatok rólad! Te vagy a legnagyobb, Cotton! Félisten vagy annak a gyereknek a szemében! Felháborító!

Szemmel láthatóan a nő mindent megtett, hogy veszekedést provokáljon, Malone pedig a lelke mélyén azt kívánta, bárcsak lenne rá idő, hogy eleget tegyen ennek az óhajnak.

A számítógép pittyegni kezdett. A képernyőn megjelent az ügyosztály hozzáférési oldala.

Malone begépelte a jelszót, és egy pillanat múlva a kétoldalú kommunikáció létrejött, A TEMPLOMOS LOVAGOK ott villogott Stephanie kódolt bevezetésében. Malone begépelte a FONTAINES APÁTSÁG nevét; Stephanie-val pár hónappal ezelőtt ott találták meg annak a középkori rendnek a jelenkori maradványát. Pár másodperc múlva MI A HELYZET, COTTON? – felirat jelent meg a képernyőn.

Malone összefoglalta a történteket. Stephanie válaszolt.

Történt itt egy behatolás. Két hónapja. Hozzáfértek a titkos fájlokhoz.

Kifejtenéd?

Még nem. Titokban kell tartanunk. Előbb utána kell járnom néhány dolognak. Maradj nyugton, hamarosan jelentkezem. Hol vagy?

Imádott dánod házában.

Add át szívélyes üdvözletemet!

MALONE HALLOTTA HENRIK KUNCOGÁSÁT, pontosan tudta, hogy Stephanie és Henrik kizárólag az ő kedvéért viselik el egymást, mint az elvált szülők.

– Itt fogunk ülni és várni? – kérdezte Pam. Mindketten olvasták a levelezést Malone válla fölött.

– Eltaláltad.

A nő az ajtóhoz viharzott.

– A ti dolgotok, de én nem várok tovább tétlenül!

– Mégis mit akarsz csinálni? – kérdezte Malone.

– Elmegyek a rendőrségre.

Pam felrántotta az ajtót. A hallban csöndben várakozó Jesper elállta az utat.

– Tűnjön az utamból! – förmedt rá Pam a komornyikra.

Jesper nem mozdult.

Pam megfordult, és Henrikre pillantott.

– Utasítsa a szolgáját, hogy mozduljon, különben én mozdítom meg!

– Nyugodtan megpróbálhatja – közölte Thorvaldsen higgadtan.

Malone örömmel vette tudomásul, hogy barátja gyorsan reagál az asszonyi őrületre.

– Pam, az én idegeim is kikészültek, akárcsak a tieid. De a nullával egyenlő, amit a rendőrség tenni tud. Egy profival állunk szemben, aki legalább két nap előnnyel rendelkezik. Ha meg akarjuk menteni Garyt, mindenekelőtt információra van szükségünk.

– Még egy könnyet sem ejtettél! A döbbenet árnyalatát sem láttam rajtad, egyáltalán semmi érzelmi reakciót! Tipikus!

Malone zokon vette a kijelentést, pláne annak a nőnek a szájából, aki két hónapja hűvös nyugalommal közölte, hogy nem ő a gyerek apja. Malone arra jutott, hogy a tény mit sem változtat azon, hogyan érez Gary iránt. A fiú az ő fia, és mindig is az ő fia lesz, de amikor fény derült az igazságra, gyökeresen megváltoztatta a véleményét a volt feleségéről. Düh lepte el az agyát.

– Valójában te cseszted el! Azon nyomban fel kellett volna hívnod! Ha olyan fene okos vagy, találhattál volna módot rá, hogy fölvedd velem vagy Stephanie-val a kapcsolatot, hiszen Atlantában van. De te inkább adtál ezeknek a pasasoknak két nap előnyt! Sem időm, sem energiám nincs veled is harcolni! Tedd le a segged, és pofa be!

Az asszony dermedt csöndben eltűnődött, majd megadta magát, és erőtlenül leroskadt egy bőrfotelbe.

Jesper finoman becsukta az ajtót, és kint várakozott.

– Egyet árulj el nekem – mondta Pam, le sem véve szemét az ajtóról. Arca olyan merev volt, mint a márvány.

Malone tudta, hogy a nő mire akar kilyukadni.

– Hogy miért nem adhatom oda nekik, amit követelnek? Ez nem olyan egyszerű.

– Egy fiú élete forog kockán.

– Nem egy fiú, Pam. A mi fiunk.

A nő nem felelt. Talán végül felfogta, hogy a férfinak igaza van. Információra van szükségük, hogy lépni tudjanak. Malone teljesen kimerült. Úgy érezte magát, mint a jogi egyetemen egy vizsgaidőszak után, vagy amikor áthelyezését kérte a haditengerészettől a Magellán Ügyosztályhoz, vagy amikor besétált Stephanie Nelle irodájába, hogy bejelentse kilépését.

Várakozás, remény, akarat – mindez tudatlansággal kombinálva.

Ő is repesve várta, mire jut Stephanie.

HAT

WASHINGTON, EGYESÜLT ÁLLAMOK

OKTÓBER 3., HÉTFŐ

22.30

STEPHANIE NELLE ÖRÜLT, hogy végre egyedül lehet. Aggodalom felhőzte az arcát, és nem szerette, ha gondterheltnek látják, főleg nem a felettesei. Ritkán hagyta befolyásolni magát a harcmezőn zajló események által, de Gary Malone elrablása túl közelről érintette. Hivatalos ügyben utazott a fővárosba, és a nemzetbiztonsági képviselő által rendezett késő esti vacsorameghívásnak tett eleget. A mindinkább mérsékelt irányzatú kongresszus számos szeptember 11-e utáni törvénnyel kapcsolatban módosításokat indítványozott. Bizonyos cikkelyek elévülését forszírozták, úgyhogy a kormány készen állt a harcra. Tegnap számos magas pozíciójú tisztviselő hallatta véleményét a vasárnapi talkshow-ban, hogy védekezzen a kritikákkal szemben, a reggeli lapok pedig lehoztak sztorikat, melyek jól jöttek nekik a kormány propagandaosztályától. Stephanie-t azért hívták el Atlantából, hogy másnap segítsen lobbizni a kulcspozíciót elfoglaló szenátorok érdekében. Stephanie pontosan tudta, hogy a ma esti összejövetel célja az, hogy kipuhatolják, mit szándékozik konkrétan mondani.

Utálta a politikát.

Három elnököt szolgált az igazságszolgáltatás kötelékében, de egyértelműen a jelenlegi kormány a legnehezebben kiengesztelhető. Kétségkívül jobboldali, és napról napra egyre erőteljesebben húz a szélsőség felé, az elnök már meg is nyerte a második ciklust, három éve maradt még a kormányzásra, úgyhogy már most azon fáradozik, hogy tökéletes képet hagyjon maga után. Márpedig lehet-e jobb sírfelirat, mint az, hogy Az ember, aki felszámolta a terrorizmust?

Mindez hidegen hagyta Stephanie-t.

Elnökök jönnek és mennek.

Mivel a rendkívüli, vészhelyzetre vonatkozó terrorizmus elleni óvintézkedések korántsem bizonyultak haszontalannak, Stephanie biztosította a nemzetbiztonsági képviselőt, hogy jó kislány lesz, és csupa jót fog mondani a Capitol Hillen holnap reggel.

De mindez azelőtt történt, hogy Cotton Malone fiát elrabolták.

THORVALDSEN IRODÁJÁBAN SIVÍTVA SZÓLALT MEG a telefon, Malone idegesen rezzent össze.

Henrik vette föl a kagylót.

– Örömmel hallom a hangodat, Stephanie! Fogadd szívélyes üdvözletemet! – A dán elmosolyodott saját szellemességén. – Igen, Cotton itt van.

Malone kikapta barátja kezéből a telefont.

– Mondjad!

– A munka ünnepe tájékán kiszúrtunk egy szabálysértést a rendszerben, amely sokkal korábban történhetett. Valakinek sikerült behatolnia a titkos fájlok közé, különösen egy érdekelte.

Malone rögtön tudta, miről van szó.

– Képes vagy felfogni, hogy ennek az információnak az eltitkolásával életveszélyes helyzetbe sodortad a fiamat?

A vonal másik végén csönd honolt.

– Válaszolj, a francba!

– Nem tehettem mást, Cotton. Te is tudod, miért. Mire készülsz?

Malone tudta, mi aggasztja Stephanie-t. Hogy megteszi-e, hogy kiszolgáltatja-e az Alexandria Linket a zsarolójának.

– Miért ne tenném?

– Csak te vagy, aki megválaszolhatod ezt a kérdést.

– Mekkora értéket képvisel, hogy a fiam élete a tét? Át kell látnom az egész sztorit, amelyet öt évvel ezelőtt eltitkoltak előlem.

– Nekem sem ártana – mondta Stephanie. – Engem sem oktattak ki.

Malone mintha már hallott volna hasonlót.

– Ne kamuzz! Nem vagyok olyan hangulatban!

– Ez esetben igazat mondok, engem sem informáltak. Megkértél, hogy járjak utána, és meg is teszem. Az imént tárgyaltam az igazságügy-miniszterrel, kiszedem belőle, amit csak lehet.

– Hogyan tudhatott meg bárki is bármit a Linkről? Hiszen az ügyet a legfelsőbb körökben titkosították, fölötted. Így szólt a megállapodás.

– Jó kérdés.

– Még mindig nem árultad el, miért hallgattad el előlem, hogy feltörték a rendszert!

– Nem, Cotton, valóban nem.

– Nem ötlött fel benned a gondolat, hogy én vagyok a világon az egyetlen személy, akinek tudomása van a Linkről? Képtelen voltál összefüggést látni a szálak között?

– Hogyan láthattam volna mindezt előre?

– Mert húsz év tapasztalat áll mögötted. Mert nem vagy hülye. Mert vannak kapcsolataid. Mert… – Malone képtelen volt tovább türtőztetni magát. – A felelőtlenséged a fiam életébe kerülhet!

Malone észrevette, hogy Pam összerázkódik a szavai hatására, és csak remélhette, hogy az asszony nem borul ki végleg.

– Tudom, Cotton.

Malone-nak esze ágában sem volt könnyíteni Stephanie lelkiismeretén.

– Hűű! Ezt örömmel hallom!

– Én itt megteszek minden tőlem telhetőt, de lenne még egy javaslatom. Van egy ügynököm Svédországban, holnap délelőtt akár már ott is van Dániában. Ő majd tudatja veled a részleteket.

– Hol és mikor?

– A Kronborg Slotot javasolta. Délelőtt tizenegy.

Malone ismerte a helyet. Nincs messze. Magas domb egy köpetnyi kopár vidéken, mely az Øresundra néz. Shakespeare tette halhatatlanná az óriási erődítményt, amikor a Hamlet színhelyéül választotta. Napjaink leghíresebb turisztikai látványossága Skandináviában.

– Az ügynök a báltermet javasolta. Feltételezem, képben vagy.

– Ott leszek.

– Cotton, megpróbálok segíteni, amennyit csak lehet.

– Azért ne vidd túlzásba! – mondta cinikusan, és ezzel megszakította a beszélgetést.

HÉT

WASHINGTON

OKTÓBER 4., KEDD

04.00

STEPHANIE BELÉPETT O. BRENT GREEN, az Egyesült Államok igazságügy-miniszterének lakásába. Autóval vitette el magát Georgetownba. Majdnem éjfélre járt, amikor felhívta Greent, tömören vázolta a történteket, és személyes találkozót kezdeményezett. Green időt kért egy kis magánnyomozáshoz, és Stephanie kénytelen volt elfogadni, hogy nem találkozhatnak azonnal.

Green a dolgozószobájában várt rá.

Az első választási ciklusban végigszolgálta az elnököt, és azon kevés kormánytagok közé tartozik, akik maradtak a másodikban is. A keresztény és konzervatív eszmék népszerű szószólója, New England-i agglegény, nevéhez egy fia botrány sem tapad, és még ebben a hajnali órában is duzzadó életerőtől sugárzik. Simára fésült haja és kecskeszakálla gondosan ápolt, cingár testén pedig márkás, hajszálcsíkos öltöny feszült. Hat ciklust dolgozott végig a kongresszusban, és Vermont kormányzója volt, amikor az elnök lecsapott rá, hogy szolgáljon az Igazságügyi Minisztériumban. Szavahihetőségének és következetességének köszönhetően mindkét politikai oldalon népszerűséget élvez, de tartózkodó természete mégsem engedte, hogy igazságügy-miniszteri pozíciónál magasabb tisztséget töltsön be.

Stephanie életében először járt Green otthonában, és egy komor, unalmas közegre számított, mely tükrözi Green személyiségét. Ehelyett kellemes hangulatot árasztó, otthonos szobák fogadták: vörösesbarna, szürkésbarna, világoszöld, illetve a gesztenyebarna és narancs árnyalatai. Hemingway-stílus, legalábbis egy bútoráruházlánc Atlantában így hirdeti a minimalista bútorokat.

– Rendkívüli ügy, Stephanie! Még magához mérten is – fogadta Green zaklatottan. – Van friss hír Malone-ról?

– Várakozott, majd elindult Kronborgba. Nemsokára meg is érkezik, ha jól számítom az időeltolódást.

Green hellyel kínálta az asszonyt.

– Az ügy nem tűr halasztást.

– Brent, nem most hallunk erről először. Valaki a tápláléklánc csúcsán hozzájutott a titkos adatokhoz. Tudomásunk van róla, hogy az Alexandria Link fájljait lemásolták.

– Az FBI nyomoz az ügyben.

– Viccnek nem rossz. Az igazgató olyan messze fent van az elnök seggében, hogy a Fehér Házban senkinek nem kell attól tartania, hogy gyanúba keveredik.

– Élénk, de szabatos megfogalmazás, mint mindig. Sajnos kizárólag az FBI áll rendelkezésünkre.

– Hacsak nem indítunk mi is vizsgálatot.

– Az némi komplikációt okozna.

– Hozzá vagyok szokva.

Green elmosolyodott.

– Jellemző magára. – Majd szünetet tartott. – Azon tűnődöm, mennyit tud valójában erről a Linkről.

– Amikor öt évvel ezelőtt elküldtem Cottont a csetepatéba, a megállapodásban szerepelt, hogy nincs szükségem túl sok információra. Nem kirívó eset. Annyi hasonló jellegű üggyel van dolgom, hogy nem izgattam magam miatta. De itt az ideje, hogy megtudjam a részleteket.

Green aggodalommal terhes, mérlegelő arckifejezést öltött magára.

– Megszegek pár állami törvényt, de legyen. Itt az idő, hogy megtudja!

MALONE LETEKINTETT A KRONBORG SLOT sziklás emelkedőjén. Hajdan az ágyúk azokra az idegen hajókra lődöztek, melyek a keskeny szoroson a Balti-tenger felé tartottak, vagy onnan érkeztek. A begyűjtött vám a dán kincstárat gyarapította. A krémszínű falak komoran meredtek a tiszta azúr ég felé. Többé nem erődítmény, csupán egy skandináv reneszánsz épület, mely masszív, nyolcszögű bástyáival, csúcsos tornyaival és a zöld rézzel bevont tetővel sokkal inkább a holland építészetre emlékeztetett, mint a dánra. Ami érthető. Malone tudta, hogy a XVI. század óta a hollandok közreműködtek a kastélyok építésében. Tetszett neki a helyszín, nyilvános helyen lehet a leginkább láthatatlanná válni. Az ügyosztályon töltött évei alatt számos hasonló találkára került sor.

Az út északra Christiangadéból csak tizenöt percig tartott. Thorvaldsen birtoka félúton terült el Koppenhága és Helsingör között, a forgalmas kikötőváros a kürtő közelében. Malone Kronborgot és Helsingört is ismerte, szívesen sétált a közeli tengerparton borostyánkövet keresgélve; kellemes vasárnap délutáni kikapcsolódás. De ez a mai kiruccanás gyökeresen eltért az eddigiektől. Ez határhelyzet volt, és ő készen állt a harcra.

– Mire várunk? – kérdezte Pam merev arccal.

Kénytelen volt magával vinni az asszonyt. Pam csökönyösen ragaszkodott hozzá, és fenyegetőzött, hogy bajba sodor mindenkit, ha Malone magára hagyja. Végül is érthető volt, hogy nem akaródzott neki tehetetlenül várakozni Thorvaldsen társaságában. A feszültség és monotónia nem a legjobb páros.

– Emberünk tizenegy órára ígérte magát – felelt Malone.

– Már épp elég időt elvesztegettünk.

– Egyelőre nem futottunk fölösleges köröket.

A Stephanie-val való beszélgetés után Malone azzal a megfontolással dőlt le pár órára, hogy semmit nem tehet Garyért félálomban. Majd fölvette a hátizsákjába készített váltás ruhát. Pam ruháját Jesper kitisztította. Magukhoz vették néhány falatnyi reggelijüket.

Készen állt.

Az órájára pillantott: 10.20.

A parkolóhelyek kezdtek megtelni, és nemsokára a buszok is megérkeznek. Mindenki Hamlet kastélyára kíváncsi, amely Malone-t a legkevésbé sem izgatta.

– Gyerünk!

– A LINK EGY SZEMÉLY – magyarázta Green. – A neve George Haddad. Palesztin bibliakutató.

Stephanie-nak rémlett a név. Haddad személyesen vette föl a kapcsolatot Malone-nal, és öt évvel ezelőtt konkrétan Malone segítségét kérte.

– Mi a tét Gary Malone életét illetően?

– Az elveszett Alexandriai Könyvtár.

– Ezt nem mondja komolyan…

Green bólintott.

– Haddadnak szent meggyőződése, hogy rábukkant.

– Miféle jelentősége lehet ennek napjainkban?

– Valójában óriási. Ez a könyvtár a tudás legnagyobb gyűjteménye volt a világon. Hatszáz évig állt fenn a VII. század közepéig, amikor végül a muszlimok elfoglalták Alexandriát, és mindent leromboltak, ami nem egyeztethető össze az iszlámmal. Félmillió pergamentekercs, kódex és térkép. Mondjuk ki, a könyvtár rendelkezik másolattal, de mindeddig senki nem találta meg ennek nyomát sem.

– Kivéve Haddadot?

– Legalábbis utalt rá. Egy bibliai teórián dolgozott, hogy mi volt az pontosan, nem tudom, de feltehetően magában foglalja az elveszett könyvtárat.

– Hogy talált rá?

– Ismétlem, nem tudom, Stephanie, de tény, hogy öt évvel ezelőtt, amikor olyan ártatlan kérésekkel fordultunk vízumért, mint levéltárhoz való hozzáférés, illetve régészeti ásatások a West Bankben, a Sínai-félszigeten és Jeruzsálemben, az izraeliek begőzöltek. Ekkor kérte meg Haddad Malone-t, hogy segítsen.

– Vakküldetésben kellett részt vennie. Nem kedvelem az ilyet.

A vak azt jelenti, hogy Malone-nak meg kellett védenie Haddadot, anélkül, hogy tudta volna, mire megy ki a játék. Stephanie-nak rémlett, hogy Malone sem örült ennek a felállásnak.

– Haddad kizárólag csak Malone-ban bízott – mondta Green. – Ezért lehetett, hogy végül Cotton rejtette el, és ma ő az egyetlen, akinek tudomása van Haddad tartózkodási helyéről. A kormány szemmel láthatóan nem zavartatja magát Haddad elrejtését illetően, amíg a hozzá vezető út az ő hatáskörükbe tartozik.

– De mire megy ki a játék?

Green megcsóválta a fejét.

– Nem igazán értem, mindazonáltal van egy utalás, hogy mi lehet a tét.

Stephanie feszülten figyelt.

– Az egyik jelentésben, amely hozzám is eljutott, a margóra oda volt írva, hogy Genezis 13,14–15. Ismeri?

– Nem vagyok túlságosan otthon a Bibliában.

– Az Úr pedig monda Ábrámnak, minekutána elválék tőle Lót: Emeld fel szemeidet, és tekints arról a helyről, a hol vagy, éjszakra, délre, keletre és nyugatra. Mert mind ez egész földet, a melyet látsz, néked adom, és a te magodnak mind örökre.

Stephanie-nak ismerősen csengtek a sorok. Ez a Bibliában lefektetett örökkévalóságra szóló szerződés alapozta meg a zsidók Szentföldre vonatkozó követeléseit.

– Ábrám átköltöztette a sátrát a Mamre síkságra, és fölépített egy oltárt Istennek – magyarázta Green. – Mamre Hebron – ma a West Bank – a föld, melyet Isten adott a zsidóknak. Ábrám Ábrahám lett. Pontosan ez az a bibliai passzus, az egyetlen, mely a közel-keleti viszály velejét képezi.

Azzal Stephanie is pontosan tisztában volt, hogy a zsidók és arabok közti közel-keleti konfliktus korántsem politikai csatározás, mint sokan gondolják. Valójában egy végeláthatatlan vita Isten Szavát illetően.

– Akad egyéb érdekesség is – folytatta Green. – Nem sokkal azután, hogy Malone elrejtette Haddadot, a szaúdiak buldózereket küldtek Nyugat-Arábiába, és teljes városokat romboltak le. A pusztítás három hétig tartott, a lakosokat kitelepítették, mintha a föld nyelte volna el az épületeket. Semmi nem maradt azokból a városokból, és mivel az országnak elzárt részéről van szó, nyomtatott hírközlés sem keltette föl a figyelmet.

– Mi okuk lehet ilyen szélsőséges tettre ragadtatni magukat? Ez még a szaúdiaktól is furcsa.

– Senki nem tudott logikus magyarázattal szolgálni, de tény, hogy igen megfontoltan hajtották végre.

– Többet kell megtudnunk, Brent! Cottonnak információra van szüksége ahhoz, hogy döntést tudjon hozni.

– Egy órája beszéltem a nemzetbiztonsági képviselővel, és meglepő módon kevesebbet tud, mint én. Hallott ugyan a Linkről, de elhárította a kérdéseimet azzal, hogy őt aztán hiába faggatom.

Stephanie rögtön tudta, kiről van szó.

– Larry Daley.

Lawrence Daley volt a nemzetbiztonsági helyettes tanácsadó, az elnökhöz és az alelnökhöz is szoros szálak fűzik. Daley-t sosem lehet látni a vasárnap reggeli talkshow-ban, sem a CNN-en vagy a Fox Newsban. Ügyesen a színfalak mögött használja saját céljaira a politikai erőviszonyokat, amolyan csatornát képez a Fehér Ház felsőbb szintje és a politikai elit egyéb körei között.

Csak egy baj volt.

– Nem bízom abban az emberben – jelentette ki Stephanie.

Green mintha értette volna, mi bujkál az asszony hangsúlyában, de csak némán, átható szürke szemmel fürkészte Stephanie-t.

– Nincs hatalmunk Malone fölött – szögezte le Stephanie. – Azt teszi majd, amit jónak lát. Jelen pillanatban igencsak felbosszantották.

– Cotton profi.

– Más a helyzet, ha az emberhez közel álló személy kerül veszélybe. – Stephanie tapasztalatból beszélt; az elmúlt időszakban ő is megküzdött múltjának szellemeivel.

– Ő az egyetlen, aki tud George Haddad tartózkodási helyéről – mondta Green. – A kezében van az összes adu ász.

– Nem véletlenül szálltak rá.

Green egy pillanatra sem vette le a szemét Stephanie-ról. A nő képtelen volt leplezni a zavarodottságán is átsejlő gyanakvást.

– Egyet áruljon el nekem, Stephanie! Miért nem bízik bennem?

NYOLC

OXFORDSHIRE, ANGLIA

09.00

GEORGE HADDAD ELVEGYÜLT A TÖMEGBEN, és hallgatta az írásszakértők sületlenségeit. A rendezvénynek nyilván az volt a célja, hogy a Thomas Bainbridge Múzeum, illetve a Bletchley Park méltatlanul elfeledett kódfejtői magára vonják a média figyelmét. A második világháború alatt a legnagyobb titokban tevékenykedve megfejtették a németek kódját, előmozdítva a háború befejezését; nevük mégis feledésbe merült. Szomorú, hogy sosem részesültek érdemeik szerinti megbecsülésben; ma már legtöbbjük nem is él, vagy túl öreg, hogy foglalkoztassa még a dolog. Haddad át tudta érezni megbántottságukat. Ő maga is nagyon öreg már, közel a nyolcvanhoz, és akadémikus létére titokban kénytelen dolgozni.

Régóta nem használja már a George Haddad nevet, valójában annyi álneve volt már, hogy nem is emlékszik az összesre. Ötödik éve, hogy szobafogságra van ítélve, és teljes titoktartás kötelezi, ami bizonyos szempontból rendjén is van, másfelől a hallgatás idegölő tud lenni. Hála istennek, csak egyetlen ember tud arról, hogy életben van, és benne feltétlenül megbízhat.

Neki köszönheti, hogy egyáltalán életben van még.

Kockáztatott azzal, hogy idejött, de képtelen volt úrrá lenni kíváncsiságán, hogy mit hordanak össze ezek az úgynevezett szakértők. Olvasott a Timesban a rendezvényről, és csak csodálni tudta a briteket, milyen jó szimattal csap le a média a port kavaró eseményekre, a színtért olyan ügyesen hozták össze, akár egy hollywoodi filmben. Mosolygó arcok tömege, öltönyös urak, rengeteg kamera és mikrofon. Haddad okosabbnak vélte távol tartania magát a lencsék látószögétől, ami nem volt nehéz feladat, hiszen az egybegyűltek figyelme egyöntetűen az emlékműre irányult.

Nyolc síremlék állt szerteszét a földbirtok kertjében, 1784-ben állította fel az akkori earl, Thomas Bainbridge. Haddad jól ismerte a család történetét: a Bainbridge család vásárolta fel az Oxfordshire egyik rejtett zugában elterülő, bükkfáktól övezett birtokot. 1624-ben emelték az I. Jakab korabeli, hatalmas kastélyt a hatszáz négyszögöles telek közepén. A Bainbridge család generációkon át megtartotta a tulajdonjogot egészen 1848-ig, amikor a Korona megszerezte a birtoklevelet egy adóértékesítés során, és Viktória királynő megnyitotta a nyilvánosság előtt a házat, immár múzeumként. Gyakran látogatják turisták, hogy elgyönyörködjenek a korszak bútoraiban, illetve hogy bepillantást nyerjenek a korábbi századok luxusába. A kastély könyvtárát a XVIII. század egyik legfelszereltebb könyvgyűjteményének tartják, de az elmúlt években főleg a síremlékek miatt látogatják a kastélyt, ugyanis a Bainbridge-kúriát rejtély övezi, márpedig a XXI. század turistái rajonganak a titkokért.

Haddad tekintete a faragott márványtömbön állapodott meg.

Ismerte a képet: Les Bergers d’Arcadie, Árkádia pásztorai II. Jelentéktelen alkotás, Nicolas Poussin festette 1640-ben, ellentétes ábrázolása előző munkájának, az Árkádia pásztorainak. A jelenetet egy nő figyeli, három pásztor összegyűlik egy sírkő körül, és a faragott betűkre mutatnak: ET IN ARCADIA EGO. Haddad pontosan értette a szavakat, ahogyan az Árkádia I.-ben is. Rejtélyes felirat, látszólag nem sok értelemmel bír. A kép alatt egy másik feladvány: betűk véletlenszerűen bevésve egy mintába:

D O.V.O.S.V.A.V.V.M

Haddad tisztában volt vele, hogy a new age fanatikus hívei és mindenféle összeesküvők évek óta próbálják megfejteni a betűkombinációt, mióta egy évtizede a Guardian egy újságírója a múzeumba látogatva újra fölfedezte.

– Tisztelt hallgatóság! – kiabált egy magas, kövér ember a mikrofonba. – Üdvözlünk mindenkit innen, a Bainbridge-kúriából! Lehet, hogy a mai nappal végre fény derül annak az üzenetnek a jelentésére, amelyet Thomas Bainbridge hagyott hátra ezen a sírkövön több mint kétszáz évvel ezelőtt.

Haddad gyanította, hogy a múzeum kurátora beszél. Ketten fogták közre az igazgatót, egy idősebb férfi és egy nő, Haddad látta a fényképüket a The Sunday Timesban. Annak idején a Bletchley Park titkosírás-szakértői közé tartoztak, és megbízatást kaptak, hogy minden tudásukat latba vetve fejtsék meg a síremlék kódját. Általánosan elfogadott nézet, hogy mindenképpen kódról van szó.

Mi más lehetne? – szólt az érv.

Haddad hallgatta, amint a kurátor kifejti, hogy amikor a síremlék kódját nyilvánosságra hozták, összesen százharminc megfejtés született titkosírásfejtők, teológusok, nyelvészek és történészek közreműködésével.

– Rendkívül bizarr megoldások is akadtak – magyarázta a kurátor. – Gondolok itt az ufókra, a Szent Grálra vagy Nostradamusra. Persze ezek a sajátságos ötletek csekély vagy szemernyi értelemmel sem rendelkeznek, úgyhogy azonnal el is vetették őket. Akadtak, akik váltig állították, hogy anagrammával van dolgunk, de a kirakott szavaknak sem volt sok értelme.

Haddad nagyon is meg tudta érteni.

– Ígéretes megoldásnak tűnt egy amerikai katonai kódfejtő ötlete. Szerkesztett egy dekódoló mátrixot, és kivonta a SEJ betűket a sorrendből, ami megfordítva annyit tesz, mint JES. Egy összetett jelzőrácsozatot használva kihozta a Jézus, aki szembeszáll szavakat. Bletchley Park-i konzultánsaink szerint ennek alapján az üzenet tagadja Krisztus isteni származását, ami felháborító, és a megfejtés helyett inkább koholmánynak minősül.

Haddad gúnyosan elmosolyodott a sok sületlenség hallatán. Thomas Bainbridge áhítatosan vallásos férfi volt, soha nem tagadta volna meg Krisztust.

A kurátor mellett álló idős hölgy az emelvényre lépett. Ősz hajú asszony volt, világoskék kosztümben.

– A síremlék igazi kihívást jelentett számunkra – szólalt meg zengzetes hangon. – Amikor a többiekkel Bletchley-ben dolgoztunk, a bonyolult német kódok számos problémát vetettek föl, de ha az emberi elme képes kigondolni egy kódot, akkor meg is tudja fejteni. Az előttünk álló betűk személyes voltukból adódóan még összetettebbek, ami, nem mondhatni, hogy megkönnyítené az értelmezést. Azzal a feladattal bíztak meg minket, hogy tanulmányozzuk mind a százharminc lehetséges megfejtést, amíg nem jutunk egyértelmű konszenzusra. Ahogy a közvéleményé, úgy a mi elképzeléseink is megoszlottak, mégis akadt egy lehetséges megoldás. – Az asszony megfordult, és a mögötte álló emlékműre mutatott. – Szilárd meggyőződésem, hogy szerelmi üzenetről van szó.

Hatásszünetet tartott, mint aki megvárja, hogy kijelentése eljusson a hallgatósághoz.

– OVOSVAVV értelme a következő: Optimae Uxoris Optimae Sororis Viduus Amantissimus Vovit Virtutibus. Durván azt jelenti, hogy „egy odaadó özvegyember elkötelezett a legjobb feleségnek és a legjobb nővérnek”. Nem tökéletes fordítás. A sororis a klasszikus latinban jelenthet társat is a lánytestvér mellett. És a vir, férj talán pontosabb fordítás, mint a viduus, özvegyember. De a jelentés nyilvánvaló.

Egy újságíró a D és M betűkről kérdezett, amely könyvtámaszként foglalta keretbe a nyolc betűt.

– Pofonegyszerű – felelte magabiztosan az asszony. – Dis Manibus. Római ajánlás: „Üdvözlet az alvilág isteneinek.” Hasonlít ahhoz, amikor mi azt mondjuk: Nyugodjék békében. Ezek a szavak a legtöbb római sírkövön megtalálhatóak.

Látszott, hogy az asszony tökéletesen meg van elégedve saját teljesítményével. Haddad szívesen föltett volna pár odavágó kérdést, ott helyben kidurranthatta volna a nő intellektuális léggömbjét, de inkább hallgatott. Végignézte, ahogy a Bletchley Park két veteránját mosolyok, kérdések és dicsérő kommentárok kíséretében lefényképezik a síremlék előtt, társaságukban egy német kódfejtő géppel, amelyet az alkalomhoz kölcsönöztek.

Thomas Bainbridge kétségtelenül briliáns elme volt. Kár, hogy sosem nyílt alkalma hatást keltően közzétenni a gondolatait; zseniális ötletei nem találtak hallgatóságra, és méltánytalanul odavesztek. Lehet, hogy a XVIII. század fanatikusnak vélte, de Haddad szemében próféta volt. Bainbridge tudott valamit, és a különös síremlék ott állt előtte, egy homályos festmény megfordított képe és a tíz betű furcsa összevisszasága valójában terv szerint készültek.

Amit Haddad értett.

Nem szerelmes levél, sem kód, sem üzenet.

Valami, ami ezektől mind különbözik.

Egy térkép.

KILENC

KRONBORG SLOT

10.20

MALONE KIFIZETTE KETTEJÜKNEK A HATVANKORONÁS belépőt a várba, majd a buszból kiözönlő csoport nyomába eredtek.

Fotókiállítás fogadta a látogatókat, homályos képek a Hamlet különböző feldolgozásaiból. Malone-ban felötlött a helyszín iróniája: Hamlet az apjáért áll bosszút, ő meg azért van itt, hogy a fiáért harcoljon. A szíve majd’ meghasadt Garyért, soha nem akarta, hogy veszélynek legyen kitéve. Az ügyosztályon eltöltött tizenkét év alatt mindig arra törekedett, hogy éles határt húzzon a munkája és a magánélete közé. Erre tessék, egy évvel azután, hogy önként kilépett, elrabolták a fiát.

– Végig ilyesmit csináltál? – kérdezte Pam.

– Részben.

– Hogy voltál képes így élni? Idegölő. Még mindig remeg kezem-lábam a múlt éjjel óta.

– Hozzá lehet szokni. – És Malone komolyan is gondolta, ámbár régóta megelégelte már a hazugságokat, a féligazságokat, a valószínűtlen tényeket és az árulókat.

– Kellett neked a hajsza, ugye?

Malone testét ólmos fáradtság járta át, semmi hangulata nem volt az unalomig ismert veszekedéshez.

– Nem, Pam. Nem szükségem volt rá, hanem a munkámat végeztem.

– Világéletedben önző voltál.

– Te persze maga voltál a fény az éjszakában, az odaadó feleség, aki mindenben kiáll a férje mellett. Olyannyira túlteljesítettél, hogy teherbe estél valaki mástól, szültél egy fiút, és tizenöt éven át elhitetted velem, hogy az én fiam.

– Hidd el, hogy nem tölt el büszkeséggel a dolog, de ugyebár azt nem tudjuk, hogy a te nőid közül hány lett várandós.

Malone megtorpant. Ennek most azonnal véget kell vetni.

– Ha nem fogod be, Gary ellen játszol! Jelen pillanatban én vagyok az egyetlen reménye, úgyhogy nem igazán szerencsés az idegeimmel játszadozni.

Egy pillanat erejéig megértés villant a rideg szempárban, mintha azt a Pamet látta volna tovatűnni, akit valaha szeretett. Bárcsak hosszabban időzne itt a régi arc! Sajnos a nő szokásához híven azonnal védekező magatartást vett fel, és halott szemek néztek vissza a férfira.

– Ne késlekedjünk! – mondta Pam.

BELÉPTEK A HAT MÉTER HOSSZÚ bálterembe.

Mindkét oldalon ablakok sorakoztak a falmélyedésben, a ferde szögben eső fény finoman világított be egy ostáblaasztalt. Egy tucat látogató nyüzsgött odabent, hogy megcsodálják az elsősorban csatajeleneteket ábrázoló óriási olajfestményeket, melyek a fakósárga falakat díszítették.

A terem túlsó végében, a kandallónál Malone kiszúrt egy alacsony, vörösesbarna hajú, vékony férfit. Megismerte a Magellán Ügyosztályról: Lee Durant. Párszor beszélt Duranttal Atlantában. Az ügynök elkapta a tekintetét, majd eltűnt egy bejáróban.

Malone követte a csarnokon át.

Egy sor termen haladtak keresztül, melyekben elszórtan voltak elhelyezve európai reneszánsz bútorok, a falakat pedig tapétával díszítették. Durant másfél méterrel járt előttük.

Malone észrevette, hogy a férfi megtorpan.

Beléptek Pammel a Corner Chamber elnevezésű szobába. Vadászatot ábrázoló hímzett faliszőnyegek díszítették a sima fehér falakat. Csak pár bútor tarkította a tompa fekete-fehér padlólapot.

Malone kezet rázott Duranttal, és bemutatta Pamet.

– Meg kell tudnom, mi folyik itt.

– Stephanie úgy rendelkezett, hogy önt igazítsam el, ne a hölgyet.

– Bármennyire szeretném én is, hogy ne kelljen itt lennie, itt van, úgyhogy ne nehezítse a dolgát.

Durant megértette a helyzetet, és így szólt:

– Azt is utasításba adták, hogy álljak a rendelkezésére.

– Örömmel hallom, hogy Stephanie ilyen készségesre vette a figurát.

– Térjünk a tárgyra – szólt közbe Pam. – Szorít az idő.

Malone megcsóválta a fejét.

– Ne is törődjön vele, mondja el, mi történt.

– Valaki hozzáfért a titkos fájlokhoz. Semmi nyoma annak, hogy hackerekről lenne szó, akik tűzfalakon keresztül erőszakolták volna ki a bejutást, úgyhogy csak jelszóval történhetett, amelyet ugyan szabályos időközönként megváltoztatnak, de így is több száz személynek van hozzáférési lehetősége.

– A nyomok nem vezettek el valamelyik személyi számítógéphez?

– Nem. És az adatbázisban lévő ujjlenyomatok sem. Bárki tette is, nem hülye.

– Feltételezem, már nyomoznak az ügyben.

Durant bólintott.

– Az FBI, de mostanáig semmi. Kábé egy tucat fájlhoz hozzáfértek, és köztük volt az Alexandria Link.

Így érthető, hogy Stephanie miért nem figyelmeztette azonnal, voltak egyéb eshetőségek is.

– És most jön az érdekesség. Az izraeliek jelen pillanatban szuper-hiper-jók, főleg az elmúlt huszonnégy órában. Forrásaink szerint a West Bank felől információhoz jutottak egy palesztin kémtől.

– És ennek mi köze az ügyhöz?

– Megemlítették az Alexandria Linket.

– És maga mit tudott meg?

– Csak egy órája értesültem róla az egyik kapcsolattartómon keresztül, még nem is jelentettem mindent Stephanie-nak.

– Mindez mit segít rajtunk? – kérdezte Pam.

– Mondjon el mindent! – szakította félbe Malone.

– Kérdeztem valamit – emelte föl a hangját Pam.

Malone feladta a jó modort.

– Megmondtam, hogy bízd rám!

– Te valójában nem is akarsz eleget tenni a követeléseiknek! – A nő szeme villogott, készen állt rá, hogy lecsapjon.

– Minden erőmmel azon vagyok, hogy megmentsem Garyt!

– Képes vagy kockára tenni az életét, csak hogy megóvj valami átkozott fájlt!

Fényképezőgéppel fölszerelt társaság rohamozta meg a helyiséget. Pamnek szerencsére volt annyi magához való esze, hogy lehiggadjon, Malone pedig hálát adott a sorsnak, amiért megzavarták őket. Egyértelműen hiba volt magával hoznia az asszonyt. Amint elhagyják Kronborgot, le kell építenie Pamet, akár azon az áron is, hogy bezárja Thorvaldsen kastélyának egyik szobájába.

A turisták továbbálltak.

Malone Durant felé fordult:

– Mondjon el mindent, amit csak tud…

Hirtelen hangos durranás riasztotta meg őket, a plafonra szerelt kamera a sarokban szikrákat hányva robbant fel. Újabb két lövés dördült. Durant hátratántorodott, olívazöld ingén vérfoltok támadtak a sebekből.

A harmadik lövéstől összeesett.

Malone megpördült.

Egy alak állt húszlábnyira tőlük, Glockkal a kezében. Malone azonnal a dzsekije alá nyúlt a fegyveréért.

– Ne erőlködjön – közölte higgadtan a férfi, és odalökte a saját fegyverét.

Malone elkapta. Megragadta a pisztolyagyat, ujja a ravaszon, célzott és lőtt.

Csak egy kattanás volt a válasz.

Ismét meghúzta a ravaszt.

Halk kattanások.

A férfi gúnyosan elmosolyodott.

– Csak nem gondolta, hogy töltve adom oda?

Ezzel elhagyta a helyiséget.

TIZEN0

WASHINGTON,

04.40

STEPHANIE ELTŰNŐDÖTT BRENT GREEN KÉRDÉSÉN – Miért nem bízik bennem? –, és úgy határozott, egyenes lesz a főnökéhez.

– A kormányban mindenki a háta közepére kíván, magam sem tudom, mit keresek még mindig itt. Úgyhogy jelen pillanatban nem bízom senkiben.

Green a fejét csóválta a nő bizalmatlansága hallatán.

– Azokhoz a fájlokhoz jelszóval fértek hozzá – tette hozzá Stephanie. – Lehet, hogy többet is átvizsgáltak, de mindketten tudjuk, valójában melyik érdekelte őket. Közülünk csak páran illetékesek az Alexandria Linkben. Én még a részletekkel sem vagyok tisztában, mindössze annyit tudok, hogy komoly bajba sodródtunk jelentéktelennek látszó dolgok miatt. Túl sok a megválaszolatlan kérdés. Ugyan, Brent! Sosem voltunk puszipajtások, miért bíznék magában?

– Tisztázzunk valamit – szögezte le Green. – Nem vagyok az ellensége. Ha az volnék, nem beszélgetnénk itt.

– Ebben a szakmában az úgynevezett haverok gyakran mondanak hasonló dolgokat, ami az égvilágon semmit nem jelent.

– Az árulók már csak ilyenek.

Stephanie hajlott rá, hogy tovább tesztelje Greent.

– Nem gondolja, hogy be kéne még vonnunk pár embert?

– Az FBI rajta van.

– Brent, sötétben tapogatózunk. Utána kell járnunk, miféle információval rendelkezik ez a George Haddad.

– Akkor itt az idő, hogy fölvegyük a kapcsolatot Larry Daley-vel a Fehér Házból.

A FÉRFI, AKI AZ IMÉNT gyilkolta meg Lee Durantot, hirtelen elordította magát, hogy itt egy fegyveres férfi, aki lelőtt valakit.

És Malone még mindig a kezében tartotta a Glockot.

– Meghalt? – motyogott Pam.

Hülye kérdés. Mondjuk, itt álldogálni a gyilkos fegyverrel a kezében még nagyobb hülyeség.

– Tűnés!

– Nem hagyhatjuk itt!

– Halott.

Pam szemét hisztéria homályosította el. Malone felidézte, hogy érezte magát, amikor először látott meghalni valakit, várt egy pillanatot, hogy Pam magához térjen a sokkhatás alól.

– Nem lett volna szabad látnod ilyesmit. De most mennünk kell.

Fenyegető léptek hallatszottak odafentről, Malone gyanította, hogy a biztonsági szolgálat. Megragadta Pam kezét, és a Corner Chamber ellenkező végébe rángatta.

Egyforma szobákon rohantak keresztül, melyekben gyéren álltak a korabeli bútorok, és homályos nappali fény szűrődött be. Malone észrevette a kamerákat, és igyekezett kikerülni őket. Becsúsztatta a Glockot a dzsekije zsebébe, és előhúzta a Berettáját.

Beosontak a Queen’s Chamber nevű helyiségbe.

Hangzavar támadt mögöttük, nyilván megtalálták a holttestet. Majd kiabálás és lábdobogás hallatszott egyre közelebbről.

A Queen’s Chamber lakosztályból három kijárat nyílt, egy a fölfelé vezető lépcsőhöz, egy a lefelé vezetőhöz, a harmadik pedig egy másik helyiségbe. Biztonsági kamera nem volt a látószögben. Malone körbejártatta tekintetét a lakberendezési tárgyakon, nem volt sok ideje hezitálni. Egy hatalmas szekrény állt falnak dőlve. Úgy döntött, kockáztat.

A szekrényhez rohant, és megragadta a dupla ajtós vaskilincset. Üres volt, és elég tágas kettejüknek. Pam felé intett, aki ez egyszer némán követte az utasítást.

– Mars be – suttogta Malone.

Mielőtt ő is belépett volna, sietve kinyitotta a lépcsőházak ajtaját. Majd bemászott, és behúzta maga mögött az ajtót, abban a reményben, hogy üldözőik azt fogják hinni, hogy a lépcsőn menekültek fel vagy le, vagy vissza a várba.

STEPHANIE FESZÜLTEN FIGYELT, ahogy Brent Green faggatja Larry Daley-t, mi történt valójában. Nem hagyta nyugodni a gondolat, hogy ez az arrogáns seggfej a vonal túlsó végén tud minden részletről, sőt még annál is többet.

– Jártas vagyok az Alexandria Link témájában – közölte Daley.

– Megosztaná velünk a tudását? – kérdezte Green.

– Bárcsak tehetném, de sajnos titkos.

– Az igazságügy-miniszternek és az elit titkosszolgálat fejének sem árulhatja el?

– Csak egy válogatott csapatnak. Sajnálom, de egyikőjük sincs feljogosítva.

– Akkor hogy tudtak illetéktelenek behatolni? – kérdezte Stephanie.

– Még nem jött rá?

– És ha igen?

Csönd ereszkedett a szobára. Végül Daley-nek leesett, kire céloz a nő.

– Nem én voltam.

– Nem is vártam másfajta választ – közölte Stephanie.

– Válogassa meg a szavait!

Stephanie-t hidegen hagyta a rendreutasítás.

– Malone ki fogja szolgáltatni nekik a Linket, nem fogja kockára tenni a fia életét.

– Meg kell állítani – felelte Daley. – Senkinek nem adhatjuk ki.

Stephanie megértette, mire megy ki a játék.

– Magának akarja, igazam van?

– Eltalálta!

A nő alig akart hinni a fülének.

– Egy fiú élete forog kockán!

– Az nem az én problémám – visszakozott Daley.

Hiba volt felhívni Daley-t, és Stephanie látta, hogy erre már Green is rájött.

– Larry – szólalt meg Green. – Segítsen Malone-nak ahelyett, hogy a dolgát nehezítené!

– Brent, nemzetbiztonsági ügyről van szó, nem vagyok jótékonysági intézmény.

– Érdekes – mondta Stephanie. – Hogyan lehetséges, hogy cseppet sem aggódik amiatt, hogy valaki hozzáfért a titkos fájlokhoz, és megtudott mindent erről a szigorúan titkos Alexandria Linkről, egy állítólagos nemzetbiztonsági ügyről?

– Pont maga jelentette a behatolást egy hónappal ezelőtt. Az FBI rajta van az ügyön. Maga mit kíván lépni, Stephanie?

– Nekem azt mondták, ne ugráljak. És maga mit tett, Larry?

Sóhaj hangzott a telefonban.

– Maga tényleg nehéz eset.