A szerző eddig megjelent művei:

A füredi lány (A füredi lány-sorozat 1.), 2021

A füredi földesúr (A füredi lány-sorozat 2.), 2021

A füredi gyermek (A füredi lány-sorozat 3.), 2022

Cigányélet grófi módra (A füredi lány-sorozathoz tartozó novella), 2021

Zserbó – A múlt tengerén (Zserbó-sorozat 1.), 2023

Zserbó 2. – A háború tengerén (Zserbó-sorozat 2.), 2023

A kegyúr, 2024

Öreg kulcs – Dárió, a lovacska (mesekönyv), 2024

© Karády Anna, 2025

Hungarian Edition © Gamma Kiadó

Minden jog fenntartva

Borítóterv: Coverist Studio – Faniszló Ádám, Bakos Fanni

Olvasószerkesztő: Gaál Edit

Szerkesztette: Soós Tibor

Korrektúra: Valentin Kristóf

Tördelés: Baseline Stúdió

ISBN 978 615 6802 204 0

Gamma Kiadó, Balatonfüred, 2025

Felelős kiadó: dr. Molnár Máté

Elérhetőségeink:

+36 20 513 3893

iroda@gammakiado.hu

www.gammakiado.hu

Elektronikus változat: Ambrose Montanus

Hogy a kivégzését elhalassza, Seherezádé ezeregy éjszakán át mesélt Sáhriár szultánnak…

Én csak egyet mondok el, mielőtt emlékké válok az időben.

Mert az idő az örök, csak az élet fogy el…

Elmesélem, de aztán nem akarok többé visszanézni.

Csakis az eljövendőre tekintek…

„Én vagyok az Úr, nincs más, nincsen isten rajtam kívül! Én öveztelek föl, noha nem ismertél. Hadd tudják meg napkelettől napnyugatig, hogy rajtam kívül nincsen más, én vagyok az Úr, senki más! Én alkottam a világosságot, én teremtettem a sötétséget, én szerzek békességet, én teremtek bajt, én, az Úr cselekszem mindezt. Egek, harmatozzatok a magasból, hulljon igazság a fellegekből! Táruljon fel a föld, és teremjen szabadságot, sarjadjon igazság is vele! Én, az Úr teremtettem mindezt.”

BIBLIA, Ézsaiás 45,5–6

„Allah! Nincs más isten csak Ő! Az Élő, az Önmagában Létező Örök. Nem foghatja el Őt szendergés, sem álom. Övé minden, ami az egekben és a földön van. Ki merészelne közbenjárni Nála az Ő engedélye nélkül. Tudja, mi van előttük és mi van mögöttük. Ám ők csak annyit érthetnek meg az Ő tudásából, amennyit Ő akar. Az Ő trónja átfogja az egeket és a földet. Ezek fenntartása nem okoz Neki fáradságot. Ő a Magasztos és a Hatalmas”

KORÁN, 2. szúra, 255. vers

Prológus

Én egy olyan szigetre születettem, ahová senki sem akar. Peremvidékre, ahonnan mindenki, akinek egy csöpp esze van, rögvest napnyugat felé menekül. Tihanyvár a török torkában fekszik, így a magamfajta jobbágyleányok mindent megtesznek, hogy innen minél messzebb kerüljenek. Mert a határszélen senki sincs biztonságban…

Ráadásul a föld se ígér sok áldást. Talpunk alatt ősöreg, sziklás hegyek nyugszanak, melynek hátán nem terem meg a búza – ezért fordul tekintetünk minduntalan a víz felé. Partjainkat a hullámverés is szüntelen támadja: veri a sziklákat, ahol csak éri, de a kemény, északi rögökkel nem bírhat el. Velünk szemben – a déli oldalon – a szelíd homokhalmos lankákat könnyedén ide-oda rakja a szél, és addig fújta a túlpartot, mígnem a somogyi dombokat végül a török csizmák alá kergette.

Cudar idők járnak: éhínség és átkozott hideg gyötör minket. Egyetlen lélek sem kívánkozik közénk. Egy évvel azelőtt, hogy a történetem elkezdődött, csupán egy gyermek született a szigeten1, ám az is meghalt – méghozzá kereszteletlenül. Fergeteg havában2 pedig két fiatal leány tűnt el nyomtalanul Újlakról. Vártuk, hogy a török majd váltságdíjat kér értük, de nem kért. Azt se tudjuk, hol lehetnek azok a szerencsétlenek: a Kaukázustól Buda váráig tart az oszmánok birodalma – még felfogni is képtelenség, hogy mekkora…

Én mégis azt kívánom, hogy Allah adja meg nekik, hogy végre a leghatalmasabbak legyenek. Akkorák, amekkorák csak bírnak! Mert ahogy a messze hajított kő, midőn eléri a csúcsot, már csak lefelé zuhanhat. Kívánom, hogy a törökök is érjenek a csúcsra, ahonnan az útjuk már csak a mélybe vezethet – hiszen a zenit nem csak a legnagyobb dicsőség, hanem a hanyatlás kezdete is… A birodalmakkal is úgy kell lennie, mint a repülő kővel. Muszáj zuhannia egyszer mindennek…! Mert ez az örökös harc mindenkit megöl… Őket is, és minket is.

Az öregek szerint minden megváltozott, amióta a török kiharapta az ország közepét: Tihany urai immáron nem az egykori bencések, hanem a királyi katonaság parancsnokai. Az apát is elmenekült innen – azóta a sziget legmagasabb fokán vár áll, és a várkapitány a mi földesurunk. Deresre húznak minden élőt, aki nem jön a várat építeni, ha ő parancsolja.

Elpusztult már Apáti3 falu is Allah zászlaja alatt: felégették a földet, és aki itt maradt, inkább a vár köré vert tanyát.

A vár birtokai átesnek odaátra is: délre, török földre, ezért a tihanyi katonák adót szedni be-becsapnak Somogyba, és sarcoltatják az ottaniakat. A népet nyúzza ott is mindenki, akinek fegyvere van, a nyomorult parasztnak pedig kétfelé kell adóznia, ha életben kíván maradni.

Lator pedig mindenhol van, északon s délen is. Ő meg erővel veszi el a másét, ha tudja. Tudja! Az a baj… A katonák fel s alá járnak mindenhol, és mi mégsem lehetünk sehol se biztonságban…

Anyámat és a bátyámat a pestis vitte el, de félek, hogy apámat meg a török fogja. Mert ő a révész. Gyilkos munka ez, hisz könnyedén elvághatják a torkát. A várkapitány a révpénz felét is odaadja bárkinek, aki munkába áll, mégis kötéllel kell fogdosni a legényeket a komp mellé. Sőt, még a házunk táját se szívesen ejti útba senki.

Az átkelő őrizetének terhes feladata az egyetlen élő rokonomra hárul, de a révet védelmező vigyázó házba engem már vagy két éve nem enged be… Ugyanis ahogy gömbölyödni kezdett a mellem, apám elzavart a révből:

– Nem vagy már gyermek… – nézett végig rajtam, majd elvitt egy kalyibába a rév fölötti hegyoldalba, Kistihanyba. Vagy másik nevén Újlakra4. Oda, ahol a halászok élnek. Hiába kérleltem, otthagyott, és többet nem engedett vissza a révházba. Amikor látogat, akkor halat hoz, és friss kenyeret – amit a kapitány parancsára a várból küldenek le neki. A halásznép megtűr, de nem tart maguk közül valónak, mert apám hídvégi, és csak a tihanyi anyám miatt maradt a szigeten. Rengetegszer kértem már, menjünk vissza a Zalához, de ő azt sem akarja. Azt mondja, Zalavár is éppen ilyen, mint Tihany. Vagy rosszabb…

Újlakon mindenki utálja a törököt, de annyira, hogy még a templomukat se rakták keletre. Inkább északnak fordították, hogy ha netán a pogányok egy nap mégis megszereznék, akkor se használhassák kelet felé leborulva…

Apám nemcsak a dereglyét rejtegeti az ellenség elől, hanem engem is. A Bázsai-öböl az egyetlen partrész, amire nem láthat rá a török. Így hát napközben felzavar engem is északra – a hajók felé –, egészen a Csóka-partig.

Észak és Dél. Török és magyar. Szüntelen hajszolják egymást a Balaton két oldalán. A katonák ott irtják a másikat, ahol csak érik… Keresztények a pogányokat, pogányok a keresztényeket. Marják és ölik a másikét, és ha egymást nem tudják, akkor meg a népet…

Évek óta rejtőzködöm.

Bujkálok a nádasok és bokrok között.

A józan eszem lassan elveszik az örökös készenlétben: állandóan a láthatárt kémlelem, hogy mikor tűnik fel a portyázó ellenség. Vagy ha nem délre, akkor folyton az őrtornyokra lesek, mikor adják a jelet, hogy itt vannak a fehérvári törökök…

Vajon egy nap elpusztul majd Újlak is, ahogy egykoron Apáti? Törökké lesz az egész sziget? Tán az északi part is?

Vajon melyik az erősebb, a hódítók istene vagy a magyarok istene?

Félvér

1600-as évek, Tihany szigete

Nyár vége volt, és a nádas megédesedett, mire a révésznek megszületett a lánya. Már nem rikított a Balaton partján a zöld, és mintha méz csorgott volna végig a langyos szigeten, a nádlevelek sárgába hajlottak a halásztanyák mellett. A nap nem égetett, de a mocsári fuvallatok, a nyár utolsó sóhajaként, lassan kieresztették az iszapos talaj fülledt páráját.

Aznap azonban nemcsak egy gyermek érkezett a szigetre, hanem a langyos széllel egy különös, nyolcévesforma fiú is partot ért. A víz tükrén lebegő récék elreppentek, ahogy a másik világból származó kecses sajka5 áthasított az aranyhídon, és tarka vitorláival hangtalanul csúszott a sás felé. A keskeny hasú hajó hátán néma férfiak álltak; fehér, fekete, vörös, sáfránysárga és smaragdzöld selyemből csavart turbánjainkba bele-belekapott a keleti szél.

Elefántcsontszínű turbánjában a dragomán6 mélyeket szippantott a szigetet körbeölelő mocsárszagból, miközben Tihanyvár rabcserére felsorakozott katonáit figyelte. Megváltoztak az idők… Mindkét fél úgy találta, már az ellenségeskedés sem a régi… Mert korábban elképzelhetetlen lett volna, hogy egy oszmán fiú érkezzen a szigetlakók közé…

A bolondvári7 aga hat magyar katonát ígért Tihanynak, ha kiadja az egyik rabot a tömlöcből. A rabcserébe a várbéli magyar katonák ujjongó örömmel egyeztek bele. De amikor a déli partról megérkezett az oszmán naszád, akkor derült csak ki, hogy a hat cserére szánt vitézen kívül hoztak egy kis turbános gyereket is.

Ahogy partot értek, a süppedős talajból édes rothadó szag kúszott a levegőbe a török csizmák alól, és a bolondvári főtörök a foglyokon kívül elővezetett egy előkelő ruhájú gyermeket.

– Nem kell! – tiltakozott a várkapitány a fiúcska ellen. Hasztalan, mert a nagy szakállas aga meg csak tolta-tolta elibe a gyereket.

– Fél madzsar… – tuszkolta tört magyarsággal. – Madzsar dzserek ez…

Eközben a dragomán a szultáni palota ékes nyelvén a fiú fülébe súgott valamit, amire az ugyan nem válaszolt, de észrevétlenül inge alá rejtette a nyakában függő talizmánt…

A tihanyi várkapitány végül már megmérgesedve, törökül ordította a pogányoknak:

– Hajir! Nem kérem! Tartsd meg ezt a turbános kölköt! – És tolta visszafelé a gyereket. – Nekünk nem köll! Akárki is!

A szakállas aga ekkor egy pillanatra elgondolkodott. Békés cserét akart, nem felbőszíteni a kapitányt. Aztán ijesztő mosollyal bólintott, megragadta a gyerek nyakát, és a zölden kavargó vízhez vonszolta. Törökül szitkozódott, letépte a kölyök fejéről a turbánt, megfogta a nyakát, majd benyomta fejét a víz alá.

Az oszmán kíséret tagjai meg égre kapták a szemüket, és csak motyogták, hogy „Insallah!”, miközben a szerencsétlen kölyök elkeseredetten kapálózott, mint egy vízbe vetett vadállat, hogy kiszabaduljon.

A magyar katonák körében keményszívűnek tartott várkapitány elszörnyedve nézte az agát, aki csak vihogott, miközben víz alá szorította a saját fajtáját. A tusa közben a tó fenekéről felkavaródott iszap és buborékok lassan csitultak. A fiú tüdeje hiába szomjazott a levegőért, mozdulatait a víz lelassította… És a rúgkapálás egyszer csak megszűnt…

– Elég! – ordította a kapitány elborzadva, és megindult a török parancsnok felé. – Sátánfajzatok!

A szakállas aga röhögve eresztette el a gyereket, aki utána fulladozva, térdre rogyva kapkodott levegőért. Mire a fiú nyugodtan szedte a levegőt, addigra már ki is hajózott az őt hozó turbános csapat.

A várkapitány később megpróbálta visszaadni, de a törökök soha nem fogadták el. Ugyan nem jókedvvel, de a várnépe befogadta – vagyis inkább nem hagyta meghalni.

A kapitány mostohán bánt vele, és ahogy az állatokat, úgy őt is kicsapta a legelőre. Igazán csak télen tűrték meg a várban, hogy meg ne fagyjon. A várbéli sütőasszony meg a törököktől menekült, rác szakácsnő a szárnyai alá vette, és később még meg is keresztelték. Így valójában pribék lett. Így nevezték azokat a törököket, akik felvették a keresztény vallást. Igaz, erőszakkal, mert a fiú, mint egy vadmacska, karmolta, és nyakba is harapta a katonát, aki a szenteltvíz alá tartotta.

Eleinte azt hitték, a jövevény néma, mert egy szót sem szólt. De csak nem értett magyarul. Ezután érte a második kellemetlen meglepetés a kapitányt. Egyszer meghallotta, amint rácnak gondolt szakácsnője törökül mesél valamit a gyereknek, amire az válaszol. Dühében, hogy ennyi ellenség keveredett a várába, megtiltotta a török beszédet. Állítólag az asszonyt többször is megpofozta, amikor rajtakapta, hogy a gyerekhez a tiltott nyelven szólt. Végül felé hajított egy baltát is, de az szerencsére kikerülte…

Csak azóta csillapodott a helyzet, amióta Karacsics Mátyás lett az új várkapitány. Azóta a Török bent élt a várban. Már nemcsak kecskepásztor volt, hanem kalauz8.

A szigeten azt beszélték, hogy félig magyar vérű. Persze, attól még török…

Talán a tekintete… Igen, az más volt a fiúnak. Tüzes szemében hordozta oszmán örökségét – amiből, ha belenézett a magyar, képtelen volt a titkokat kiolvasni…

Tartalom

Prológus

Félvér

Hajnalok hajnala

Rabot rabért

Szélmarta sziklák

Aranyszikla

Tyúkvér

Apáti

Hurik

Bolond Borbála

Tihanyvár

Népek

Disznóvér

Billog

Éjnek éjjele

Se pénz, se posztó

Zsír

Kótyavetye

Eunuch

Sajka

Vízpart

Átok

Ének a vízen

Gyász

Vitézek

Ha nincs ló, jó a szamár is

Hideg szelek

Deák

Varjú ássa varjú szemét

Gúzsban

Holdsarló

Fátyol

Endréd

Papucs

Kerim

Taksa

Puskapor

Szíved, ha lángba veted, égni fog

Vagy szerencse, vagy halál

Szalmakoszorú

Csillagok

Tények, amikből a regény megszületett

Hevér Zoltán: Tihany

Felhasznált betűtípusok

Berkshire Swash – SIL Open Font License

EB Garamond – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Vollkorn SC – SIL Open Font License