A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Charles Frazier: The Trackers.

3 Crows Corporation, 2023, United States of America.

Copyright © 2023 by 3 Crows Corporation

All rights reserved.

Borítóterv Jennifer Chung

Hungarian translation © Dési András György, 2025

Hungarian edition © Jaffa Kiadó, 2025

Minden jog fenntartva!

Fordította Dési András György

Felelős szerkesztő Schultz Judit

Felelős kiadó Rados Richárd

Elektronikus verzió: eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Jaffa Kiadó • www.jaffa.hu

ISBN 978-963-687-157-4

A Jaffa Kiadó könyveinek teljes választéka megvásárolható könyvesboltunkban:

1114 Budapest, Vásárhelyi Pál u. 10.

Davidnek és Elizabethnek

„Ha így nekiiramodol,

meg se éled, hogy szabadulj!

Hé, az útról le ne kerülj!”

Szophoklész: Nyomkeresők

(Meller Péter fordítása)

„…bármelyik vonatra kapaszkodik is fel a gyerekből lett hobó, a vagon zöld fényében ott utazik vele az éhség, a fagy és a halál. Nem kell hozzá sok idő, és közeli ismerősök lesznek.”

Thomas Minehan:

Boy and Girl Tramps of America

(Csavargó fiúk és lányok Amerikában), 1934

Egy elsárgult újságból kivágott fekete-fehér fénykép. Két magas létrából és deszkákból összetákolt állványon állok. Épphogy belekezdtem a festménybe, színeket még egyáltalán nem vittem fel az új postahivatal falára. A vakolat szinte üresnek látszik, de ha az ember tudja, mit keressen, észreveheti a ceruzával szerkesztett halvány négyzetrácsot, amelybe ezután fogom berajzolni a vázlatnak megfelelő képet – a síkon végighömpölygő íveket, amelyek úgy emelkednek, dagadnak és törnek meg, mint a hullámok. A sodrás balról jobbra tart, akár az írott szöveg. A fejem majdnem a plafonig ér. A hajam kócos, ráférne egy nyírás. Buggyos, khakiszínű nadrágot, melóspólót és ócska Converse All Stars cipőt viselek. Nem is feltűnő, milyen festékesek. A kezemben ecsetet tartok, nem mintha használtam volna, de a fotós megkért, hogy fogjak meg egyet. Long és Eve egymástól néhány lábnyira, felemelt fejjel állnak az új, fekete-fehér mintás kőpadlón, és engem néznek. Eve díszes, jelmeznek is beillő cowgirlkosztümöt visel. Kicsit nevetséges, és abban a helyzetben elég közönséges. Longon sötét színű, elegáns öltöny van, a zakó mellrészén western stílusú betét. A fotón jól látszik, hogy őszül a halántéka, és ez kiemeli a kettejük közti korkülönbséget. Fáradtak, az elmúlt néhány éjszaka hosszúra nyúló megbeszélésekkel, lobbizással meg kényszeredett kedélyeskedéssel telt, és órákig tartott, mire Cheyenne-ből idáig autóztak. A vaku villant, megörökítette első találkozásunk pillanatát, és hírt csinált belőlünk. A Dawes Journal címlapján megjelent kép alatt ez áll: Cheyenne-i útját követően John Long, az ismert nagybirtokos és felesége üdvözli a WPA támogatásában részesülő festőművészt.

I.
RENGETEG KÉK

Május, késő délután az üres, távoli ég alatt. Az idő hűvösre fordult, de a nap még úgy ragyogott, mintha meg akarná pörkölni az embert. Jobbra kanyarodtam, és behajtottam a sárgafenyőből ácsolt, terjedelmes, H alakú kapun. A keresztgerendáról szinte diszkréten lógó táblán a Messzelövő-birtok felirat állt. A földút mellett, a zsályával tarkított magas fű fölött majd fél mérföldön át póznától póznáig ívelt az elektromos és a telefonkábel két csíkja.

Az út végén hosszúkás, sötét udvarház állt. Nem volt régi – errefelé semmi sem az, csak maga a föld –, sőt inkább dacosan újnak látszott. Szögletes, lapos alakja olyan hatást keltett, mintha valamelyik reggel leszerződtették volna Frank Lloyd Wrightot, hogy tervezzen óriási, gerendából és kőből rótt erdei menedékházat, és mire megfőtt az ebéd, el is készültek vele. A középső rész a két hosszú, alacsony szárnyépület fölé magasodott. Az jutott róla először az eszembe, hogy úgy kuporog a földön, mintha még mindig ellenséges hordák járnák a prérit. Rögtön azon kezdtem gondolkodni, hogy kitől fél, vagy fordítva, kire haragszik ennyire ez az épület.

A háztól balra felsejlő aszfaltozott országút elég messze volt ahhoz, hogy az elsuhanó járművek alig látsszanak, és a hangjuk se hallatsszon idáig. Jobbra nyílt mező nyúlt a vadvirágos lankákon át a távoli, kékesfekete fenyőkkel borított hegyekig, amelyek mögött a behavazott Wind River-hegység rajzlap simaságú, titokzatos csúcsai magasodtak az égig. Az erős, kétszárnyú ajtót a ház közepére helyezték, így éppen a szélvédőm elé esett, és elég magas meg széles volt ahhoz, hogy egy gőzmozdony is beférjen rajta, de egy Packardnak biztosan sikerült volna – ám most zárva volt. A háztól nem messze, egy közeli domboldalon vörös marhák legeltek. Mind egy irányba mozogtak, lassan, ahogyan a dagály közeledik, az árnyékuk szorosan hozzájuk tapadt. Az ég mindenfelé egyforma üresen és kéken nyújtózkodott a szemhatárig.

Felléptem a tornácra, és háromszor kopogtam. A kopogtató stilizált bronzpatkó volt, akkora, mint egy húszliteres vödör szája. Vártam, azután újra kopogtattam.

Semmi.

A háztól jobbra egy kontytetős istálló mellett fakerítéssel körbevett, homokkal felszórt karám gubbasztott. Kirojtosodott szalmakalapot viselő, idős, vékony cowboy állt a közepén, futószáron járatott egy fiatal négyszázas lovat, ami elölről, hátulról, alulról és felülről is kisebb volt, mint azok a telivérek, amelyeken az apám néhány ügyfele a kutyafalkája kíséretében rókára szokott vadászni. A cowboy ostora nyéllel és szíjjal együtt kétszer olyan hosszúnak látszott, mint amilyen magas ő maga volt. A jobb csuklója laza mozdulattal széles kört írt le, az ostorszíj nyolcast rajzolt a levegőbe, valószínűleg csak a lassú ritmusú, sziszegő hang kedvéért, a sustorgás zenéjéért. A hegye nem érte a lovat, amely felszegett fejjel és füllel, felemelt farokkal ügetett körbe-körbe.

A karámhoz mentem, és megvártam, míg a cowboy észrevesz. Ő nem törődött velem, az állathoz beszélt halkan. Néha a földre engedte a szíj végét, és a hosszú nyéllel megérintette a ló szügyét vagy lábszárát. Csak emlékeztetőül, úgy, ahogy megkopogtatjuk valakinek a vállát. A jobb kezének mozdulatára vagy alig hallhatóan kimondott parancsaira a ló megállt, irányt változtatott, más tempóra váltott. A cowboy hagyta, hogy addig lassuljon, míg meg nem áll, azután úgy kiengedte a futószárat, hogy az egészen a földig lógott. Lehajtotta a fejét, a csizmája hegyét nézte, és komótosan hátralépett néhányat, mintha semmit sem várna, semmit sem akarna a lótól, mintha igazából meg is feledkezett volna róla. Pár másodperc kellett csak, a ló kíváncsian, de óvatosan felé fordult, és akkor a férfi húzott egyet a száron, épp csak annyit, hogy azért még laza maradjon. Valami kis hangot is kiadott közben, erre a ló ügetésbe fogott körbe, a kerítés mentén. Az egymást követő apró mozdulatok párbeszéddé váltak, amiből egész nyelv született, és amikor egyetlen kis hang hatására a ló futni kezdett, az nagyjából olyan érzést keltett, mintha a versszak végére értünk volna.

– Mr. Long? – szólítottam meg a férfit.

A kalapos le sem vette a szemét az állatról, a futószárat és az ostort agyonstrapált, bütykös kezében tartotta. Hátratolta a kalapját, és a ház bejárata felé döfött az állával. Ahogy a karima megemelkedett, a napfény megvilágította a fél arcát, és ősz bajuszára esett. Először úgy láttam, mintha nem is lenne szája, az orra alatti sűrű bozont minden mást eltakart. A fenekénél kikopott Levi’st és ócska, levágott ujjú, kockás inget viselt. A bőre olyan barnára sült, mint amilyenek a nyergek, a karja és a válla egy anatómia-tankönyv ábrájára emlékeztetett. Az izmok, inak és erek jól láthatóan kígyóztak rajta végig, itt-ott szorosan összefonódtak és csomókat alkottak. Mintha egy idős férfi fejét egy fiatal testre helyezték volna.

Egy darabig a korlát mellett álldogáltam, és nem tudtam eldönteni, mit csináljak.

– Menjen be – mondta végül a cowboy, de közben végig a lóra figyelt.

A lónak meg azt mondta: Most már szerintem érted, ha azt mondom, húa. Mára elég, eridj az istállóba.

Újra felmentem a lépcsőn a tornácra, bekopogtam, kinyitottam a nehéz ajtót, bedugtam a fejem, és bekiabáltam.

– Hahó! Hahó! Van itt valaki?

Úgy tűnt, hogy nincs senki.

Beljebb léptem. Miután a szemem alkalmazkodott a félhomályhoz, kitárult előttem a sötét és tágas helyiség. Magasabb volt a vártnál, határait a vaskos tetőgerendák, a falat alkotó rönkök és a plafonba épített fenyőfa lécek rajzolták meg. A napfény keskeny, lőrésszerű ablakok során szivárgott be. A helyiség közepét egy kerek tölgyasztalon álló máriaüveg búrás lámpa meleg sárgás fényköre jelölte ki. A hangot és a fényt könyvek szívták magukba, de körös-körül egész a plafonig, egymás fölött több sorban képek lógtak a falon. Különféle talpazatokon és polcokon rodeózó lovak bronzszobrai álltak változatos testtartásokban.

Egy elérhetetlenül magas kiszögellésen, amely úgy nézett ki, mint amit műtárgyak kiállítására terveztek, hosszú, teleszkópos céltávcsővel felszerelt puska feküdt. A cső kétlábú fémállványocskára támaszkodott, a távcső kiöblösödő szemkagylójának közepe úgy ragyogott, mint egy briliáns. A műszer hosszúkás testén jó pár recés gomb és tárcsa sorakozott, láttukra rögtön kedvem támadt, hogy felmásszak oda egy létrán, és csavargatni kezdjem őket, kipróbáljam, mennyire pontosak. A tus majdnem a csőig ért, és az egész dolog, fástul, fémestül és üvegestül úgy fénylett, mintha előző nap tisztították volna.

A szoba túlsó végéből világosabb folyosók indultak két irányba és előre, de nem tudtam eldönteni, hogy elinduljak-e valamerre. Körüljártam, megnézegettem a képeket, a legtöbbjük ezt a vidéket ábrázolta. A szignókat zseblámpa nélkül nem tudtam elolvasni, de a legtöbb ágaskodó lovat és bölényre vadászó fennsíki indiánt Russell művének tippeltem. Néhány Remington is lógott egymás mellett, köztük egy nagyon szép, majdhogynem fekete-fehér havas domboldal, amelyen lovasok kaptattak felfelé a sziklák között egy hegyi ösvényen. Ha az ember hátralépett, és hunyorogva nézte őket, szinte absztrakt formákká váltak. Mielőtt kidolgoztam a falfestményre vonatkozó javaslatomat, amelyet aztán Hutchinsonnak és a bizottságának adtam elő, csupa ilyen kép fotóját tanulmányoztam.

Kicsit arrébb találtam egy kis méretű, nagyon gusztusos hegyi panorámát, amelyet egyértelműen Moran festett. Azután – akkor még a legnagyobb meglepetésemre – két franciát. Az egyik valószínűleg Matisse lehetett, fotelban ejtőző nőt ábrázolt egy piros szobában, amelynek az ajtaja a kék tengerre nyílt. A másikat, a kisebbiket habozás nélkül Renoirnak tulajdonítottam: némileg zavaros táj, kis csillogó víz, virágos mező és távol, szinte teljesen a dús háttérbe olvadva egy női alak. A kép maga alig lehetett 12 × 18 centis. A kerete viszont széles, sötét és mély volt, kevés híján a vászonnál is nagyobb, hogy kihangsúlyozza apró kincse fényeit.

Beljebb merészkedtem a házba, hangosan köszöntem néhányat, mert nem akartam, hogy betörőnek nézzenek. Végül valahol hátul, egy tágas, világos és modern konyhában ráakadtam egy nőre. Zöldséget aprított, és amivel elkészült, azt egy nagy fazék sötét raguba dobta.

Az asszony letette a kést, és megtörölte a kezét.

– Nyilván maga az a festőgyerek – mondta.

– Val vagyok.

– Én meg Julia – válaszolta. – Ha Mr. Longot keresi, ő nincs itthon. Néhány napon belül valószínűleg hazajön. Vagy kicsit később. Átjár Cheyenne-be, és sose lehet tudni, hogy mikor kerül újra elő. Eve is vele tartott. Menjen ki hátul, ott talál egy kék ajtós kis házat. Az a magáé. A barna ajtós nagy ház a fiúké. Oda semmiképp se menjen be. Szörnyen büdös. A piros ajtós pedig Faróé. Attól is tartsa magát távol, bár más okokból.

– Kék ajtó – bólintottam.

– Úgy hat körül jöjjön vissza, és ehet itt a konyhaasztalnál, vagy visszaviheti magával a kisházba, amit kap. Reggeli hatkor, ha húst, tojást vagy krumplipogácsát akar. Az öreg, aki a cowboyokra főz – valaha a nagy marhahajtások idején ló vontatta gulyáságyún csinálta ugyanezt –, elkészíti a reggelit, és át is viszi a kisházba, ha maga már ébren van. Hét után legfeljebb kávé, pirítós, lekvár és egy pohár tej jut. És szolgálja ki magát.

Megköszöntem Juliának a tájékoztatást, kivettem a csomagomat az autóból, megkerültem a házat, és megkerestem a kék ajtót. A ház és az istálló között négy cowboy állt, tőlük nem messze egy ötödik, nyilvánvalóan részeg fiatalember dülöngélt. Tömzsi volt, a képe egészen vörös, és a kalapját a tarkójára tolta, így aztán elvakította a délutáni nap. Az izzadság aranyszínben csillogott az arcán. A derekáról mélyen lelógó övre pisztolytáskát csatolt, mintha revolverhőst játszana valami régi filmben. A farmon dolgozók közül senki más nem viselt fegyvert.

– Gyere, Wiltson – szólt rá az egyik álldogáló –, menjünk be, ágyba dugunk, még mielőtt mindenki előtt hülyét csinálsz magadból.

Wiltson úgy körözött a kezével a pisztoly agya fölött, mintha varázspálca volna nála. Azt felelte, nincs abban a hangulatban, hogy bárki megmondja neki, mit csináljon.

A társai összesúgtak, azután az egyikük átsietett az istállóba. Egy perc múlva azzal az idős cowboyjal bukkant elő, akit nem sokkal korábban Longnak néztem. Odamentek a részeghez. Az öreg még mindig ujjatlan inget viselt, pedig a nap már elindult lefelé, és hűvösre fordult az idő. Nem volt nála fegyver.

– Faro, lehet, hogy te vagy itt az első ember Long után – mondta neki Wiltson –, de most ne baszakodjál velem. Nincs ennek mostan itt az ideje. Nem vagyok jó passzban, jobban jársz, ha gyorsan hátat fordítasz, és úgy is maradsz.

Faro nem állt meg. Amikor közelebb ért Wiltsonhoz, az kicsivel a pisztoly agya fölé, a jobb csípője mellé emelte a kezét. Farkasszemet nézett az idősebb férfival, és megrázta a nyitott tenyerét, hogy jelezze, bármelyik pillanatban fegyvert ránthat.

Faro arcbőre szorosan ráfeszült a pofacsontjára. Bal tenyerével végigsimított a bajszán. A nyelvét körüljártatta csukott szája belsején, és úgy dörzsölte össze a jobb keze hüvelyk- és mutatóujját, mint akinek sürgős szüksége volna egy fogpiszkálóra.

– Egyszer szólok, fiam – mondta. – Fogd be a szád, feküdj le, aludd ki magad.

– Állítólag a vénemberek a legnagyobb bölcsek vagy micsodák – vihogott Wiltson. – De szerintem mifelénk csak dilis vén faszok.

Miközben jó nagyot nevetett a saját szellemességén, Faro váratlan gyorsasággal megtett még három lépést, elkapta Wiltson bal csuklóját, és egyenesen lefelé rántotta, amitől a részeg derékból előredőlt, és az arca épp Faro térdébe ütközött. Vér öntötte el az orrát, úgy bőgött, mint egy borjú, amit épp billogoznak, és tántorogva előrelépett egy kicsit. Aztán megbicsaklott a térde, amikor pedig dőlni kezdett, Faro kihúzta a tokból a pisztolyt, és az agyával tarkón vágta az elzuhanó fiatalembert. Mindez olyan gyorsan történt, hogy alig lehetett felfogni.

Wiltson kalapja repült néhány lábnyit, és karimájával felfelé a földre esett, a kalap tulajdonosa pedig széttárt karral és lábbal az arcára zuhant. Nem moccant, legfeljebb annyit, hogy a törött arccsontja mellett szivárgó vér ellenére is kapjon levegőt. Faro az övébe dugta a pisztolyt, és elindult vissza, az istálló felé.

– Most mit kezdjünk vele? – kérdezte az egyik férfi.

– Nem akart ez semmi rosszat – tette hozzá egy másik.

– Hát én sem – szólt vissza a válla fölött Faro. – Töröljétek le az arcát, és dugjátok ágyba. Ne tegyetek úgy, mintha meghalt volna valaki. Most rosszul néz ki, de az emberi test megoldja az ilyesmit. Holnap reggel, ha kijózanodott, tud járni, és még mindig akar dolgozni, akkor szóljatok neki, hogy legkésőbb délig keressen meg. Vagy mehet, amerre akar, a többi tehervonaton potyázó csavargóval meg hobóval.