Szekér Nóra

FEDŐNEVE:
MARSLAKÓ

MODERN MAGYAR
TÖRTÉNELEM

Sorozatszerkesztő:
Ablonczy Balázs és Müller Rolf

© SZEKÉR NÓRA, 2023

© JAFFA KIADÓ, 2023

MINDEN JOG FENNTARTVA!

A KÖTET MEGJELENÉSÉT A NEMZETI KULTURÁLIS ALAP TÁMOGATTA

A KUTATÓMUNKA ÉS A KÖTET MEGÍRÁSÁNAK FELTÉTELEIT AZ ÁLLAMBIZTONSÁGI SZOLGÁLATOK TÖRTÉNETI LEVÉLTÁRA BIZTOSÍTOTTA.

A SZÖVEGBEN SZEREPLŐ IDÉZETEKET VÁLTOZTATÁS NÉLKÜL, A KORABELI HELYESÍRÁS SZERINT, ILLETVE A HELYESÍRÁSI HIBÁKAT NEM JAVÍTVA KÖZÖLJÜK.

BORÍTÓTERV: HEGYI PÉTER

FELELŐS SZERKESZTŐ: HESSKY ESZTER

FELELŐS KIADÓ: RADOS RICHÁRD

JAFFA KIADÓ • WWW.JAFFA.HU

ISBN 978-963-475-901-0

ISSN 2559-9666

AZ ELEKTRONIKUS VERZIÓT KÉSZÍTETTE AZ EKÖNYV MAGYARORSZÁG KFT. WWW.EKONYV.HU

A JAFFA KIADÓ KÖNYVEINEK TELJES VÁLASZTÉKA MEGVÁSÁROLHATÓ KÖNYVESBOLTUNKBAN:

1114 BUDAPEST, VÁSÁRHELYI PÁL U. 10.

TARTALOM

Titkosszolgálati akciók tudományos alapon

Sok akció a semmiért - Teller Ede

Differenciálszámításra mindenki képes

Köztársaságba érkezve, birodalomból menekülve

Jegyzetek

TITKOSSZOLGÁLATI AKCIÓK TUDOMÁNYOS ALAPON

„Nem, most nem űrtanmese következik, a történet igazi marslakókról szól. Azokról, akik a 20. század első felében beszivárogtak a világ legjobb egyetemeire és kutatóintézeteibe; pontosabban arról az előőrsükről, amelyik bolygónkon első bázisukat létrehozta. Azon buktak le, hogy – bármilyen soká gyakorolták is – egyetlen földi nyelvet sem tudtak idegen akcentus nélkül beszélni. De erre is volt egy ügyes trükkjük: magyar emigránsoknak álcázták magukat, hiszen köztudott, hogy a magyarok beszédének van ez a furcsa sajátossága. Olyan fizikusok tartoztak közéjük, mint Eugene Wigner (marsbeli nevén Jenő), Edward Teller (anyanyelvén Ede), Leo Szilárd (eredetileg Leó), vagy a modern matematika géniusza, John von Neumann (a Marson Jancsi). Talán el is hitték volna róluk, hogy igazán magyarok, csakhogy Sherlock Holmes kiderítette: mind ugyanannak a városnak (Budapest) ugyanazon részéből rajzottak ki. Ez természetesen már több volt, mint gyanús.”[1]

A fizikus Leon Lederman anekdotája Enrico Fermi és Szilárd Leó élcelődéséből született szállóigére utal, miszerint az Amerikában felbukkanó tehetséges magyar tudósok valójában nem is emberek, hanem űrlények. Az olasz fizikus egy tudományos vitában a Földön kívüli civilizáció létezésének lehetőségeit firtatta, és arra jutott, hogy az nem kizárható, a kérdés azonban, hogy hol vannak a nyomai? Szilárd Leó szólásra jelentkezett, mert tudta a választ: itt vannak közöttünk és magyaroknak nevezik magukat.[2] Így ragadt rá Kármán Tódorra, Szilárd Leóra, Wigner Jenőre, Neumann Jánosra és Teller Edére, a hidegháborús fegyverkezésben felfedezéseikkel meghatározó szerepet játszó lángelmékre, valamint a modern tudományos gondolkodás alapjainak lerakásában kimagasló érdemeket szerző magyar tudóstársaikra a „marslakó” megnevezés.[3]

Nemcsak a kortárs tudósok, de a korszakhoz kapcsolódó számos tudománytörténész is felfigyelt arra a jelenségre, hogy a 20. század 14 magyar Nobel-díjasa[4] mellett a legkülönfélébb tudományos és kulturális területen a pszichoanalízistől a fotóművészetig milyen sok korszakalkotó személyiség szülőhazája volt Magyarország. Az ugyancsak magyar származású Arthur Koestler erről így írt: „Az első világháború óta Magyarország legfontosabb exportcikkei újságírók és filmcsinálók voltak. […] Az a centrifugális erő szórta szét őket a nagyvilágba, ami akkor támad, ha egy pici országban nyüzsögnek a tehetségek, de nincs elég hely kibontakozásukra. Később azonban rájöttem, hogy ez csak az igazság egyik oldala. Nem a bécsi, New York-i, tokiói kávéházakban vagy gulyás-vendéglőkben található művészvilág adja Magyarország legfontosabb hozzájárulását az emberiség kultúrájához. Magyarország legértékesebb exportját az egyetemek fizikai, matematikai, biológiai intézetei fogadták be, no meg kórházak, kutatóintézetek, állami bizottságok és szimfonikus zenekarok. Nem hiszem, hogy hasonló mértékű kulturális exodus valaha is előfordult a történelemben Bizánc eleste óta.”[5]

A neves amerikai tudománytörténész, Thomas Kuhn a művészeti életben, humán és reál tudományokban egyaránt megfigyelhető „túlreprezentáltságra” alkotta meg „a magyar jelenség” fogalmát, amelyet annak ellenére magyarként jellemez, hogy e tudósok és művészek többsége egészen fiatalon hagyta el az országot, munkásságuk a külföldhöz kötődik, és jelentős részük zsidó származású. Az identitásuknak és összetartozási tudatuknak azonban fontos elemét jelentette a közös szülőföld. E jelenséget Kuhn a Nobel-díjas Wigner Jenővel elemezte egy hosszú beszélgetésben.[6] Mindketten hangsúlyozták, ha e mögött az összetartozás mögött a „magyarságból” fakadó közös pont csupán olyan „külsődleges” jellemző volna, mint a születési hely, egy kevesek által beszélt nyelv közös ismerete vagy bizonyos gyerekkori emlékek hasonlósága, akkor formális dolog volna e körhöz köthető kiemelkedő szellemi teljesítményt „magyar jelenségnek” nevezni. A sokuknál csak rövid időszakot felölelő magyarországi évek azonban adtak egy azonos gondolkodási alapot, „hasonló kerekeken forgott az agyuk”.[7] A 20. század történelmi viharai között pedig a kelet-európai és azon belül is a magyarországi „meghatározottság” sok esetben azonos sorsfordulatokat irányzott elő számukra, és – a második világháborúban éppen úgy, mint a hidegháború nagyhatalmi küzdelmeiben – megegyező érzékenységeket és válaszokat generált.

Így volt ez a „marslakók” esetében is. A századforduló környékén született generációhoz tartoztak, középiskolásként általában valamelyik budapesti elit gimnáziumba jártak, az egyetemi tanulmányaikat már külföldön, főként Németországban végezték. Kivándorlásukat Magyarországról, majd Hitler hatalomra kerülését követően a legtöbb esetben Európából – ahol elsősorban az Amerikai Egyesült Államok gyakorolt szívóerőt – politikai okok indokolták: az első világháború után fellángoló antiszemitizmus és a Horthy-rendszerrel való szembenállás, a háború és a nácizmus, vagy mint például Szent-Györgyi Albert, Bay Zoltán, Harsányi János és Oláh György esetében, a kommunista diktatúra. Annak ellenére, hogy sokan a 20-as éveikben jártak utoljára Magyarországon, nyelvüket megőrizték, és a magyar gyökereknek közösségképző ereje volt közöttük. Függetlenül attól, hogy ismeretségük visszanyúlt-e a magyarországi évekre, olyan szoros szellemi, nem egyszer baráti kapcsolatokat építettek egymással, hogy egyfajta egységes csoporttá váltak.[8] Palló Gábor ezt az összetartozási tudatot így jellemzi: „Egymás házában aludtak, ajánlólevelek tömegét írták egymás érdekében Németországban, Angliában, Amerikában, illetve megszerezték egymás számára mások fontos ajánlásait. A beszélgetések, a közös sors, az élethelyzetek, közös ebédek, partyk, viccek ezer hajszálerén szövődött össze a hálózat. […] Hiába vitatkoztak sokat egymással, valahogy mégiscsak ugyanabban a cipőben jártak: sok szempontból hasonló kerekeken forgott az agyuk. Hasonló stílusú, gyors, szellemes, originális érveket használtak, mégpedig az amerikai tudományos és nem tudományos publikum számára bámulatosan széles műveltségre támaszkodva és persze nagyon hasonló, levethetetlen kiejtéssel. Összekötötte őket a humor, az alig definiálható, apró, inkább ízlésből fakadó hasonlóságok, életmód, modor.”[9]

Palló Gábor Zsenialitás és korszellem című könyvében számba veszi azokat a tényezőket, amelyek ezt „az azonos gondolkodási alapot” meghatározták.[10] Fontos pontként emeli ki e tudósok középiskoláinak hatását. A „marslakók” főként olyan speciális tanrendű elit gimnáziumokba jártak, mint például az evangélikus Fasori, a Kármán Mór alapította Minta-, a VI. kerületi Főreál-, a Budapesti Piarista vagy a Lónyay utcai Református gimnázium, ahol kimagasló színvonalú természettudományos nevelés folyt, a tanárok sokszor egyetemi oktatók is voltak egyben. Számos tudománytörténész veti fel, hogy a sikertörténet mögött e gimnáziumok erős társadalomtudományos háttere állhatott.[11] Többségük azonban ezt a magyarázatot nem tartja kielégítőnek. Még ha jók is voltak ezek a képzések, Európa többi rangos iskolájával összehasonlítva nem kivételesek, különösen ha némely angol vagy svájci intézettel vetjük össze őket.[12] E budapesti iskolák pedagógiai alapelveikben azonban nem a nyugati elitképzők nyomdokain jártak. Az a plusz, ami valóban egyedivé tette őket Európa-szerte, a reál és humán gondolkodást ötvözni képes szemléletükben rejlett.[13] Céljuk ugyanis nem egy-egy kiválasztott tehetség elmélyült szakmai felkészítése volt, hanem a mélyreható műveltség átadása. És itt nem csupán arról volt szó, hogy nagy hangsúly helyeződött a humán tárgyakra is. A bölcsész- és a reálismereteket nem egymástól függetlenül, hanem mint szervesen összefüggő tudást oktatták. Öveges József, a piarista gimnázium kiemelkedő fizikatanára ezt az elvet tömören így fogalmazta meg: „A világ természettudományos felismerése pedig összefügg önmagunk megismerésével, embertársaink megismerésével. Mert a természettudomány nem ellentéte a humánumnak, hanem annak támogatója.”[14]

Wigner Jenő matematikatanárától, Rátz Lászlótól, akinek a fényképét a dolgozószobája falára is kifüggesztette, azt a tanácsot kapta, hogy tanuljon meg szeretett irodalmi alkotásából hosszú részleteket, mert ha nehézségei támadnak majd az életben, vagy elakadna valamilyen tudományos kérdés megoldásában, e műből eszébe fog jutni egy sor, ami magában rejti a megoldást. Wigner Vörösmarty verseit választotta, amelyekből élete végéig hosszú sorokat tudott fejből idézni. „A túléléshez nem kell sikeresnek lenni”[15] – vonta le Madách művéből a tanulságot Szilárd Leó.[16] Teller ágya mellett Ady kötete feküdt, és hosszú órákat töltött verseinek angolra fordításával.

Az egykori piarista diák, Szerb Antal A Pendragon legenda című regényében az alkimista tudós dicséretét iskolájának szellemisége ihlette: „Nem tudom, önnek mi a véleménye, de ma nagyon sokat tudunk a természet apróka részleteiről; akkor az emberek többet tudtak az egészről. A nagy összefüggésekről, amiket nem lehet mérleggel mérni és felvágni, mint a sonkát.” A századforduló magyar elit gimnáziumaiban a legmodernebb tudományos elméleteket is megismertették a diákokkal, de nagyra értékelték „az alkimisták” holisztikus gondolkodását, ahogy azt a tanításukat is, hogy az igazi tudáshoz a megélt élményeken keresztül vezet az út.[17] Ezért helyeztek nagy hangsúlyt a beszélgetésre és a vitákra. „Nagyon jó volt, hogy a tanárok nem előadást tartottak, hanem kérdés-felelet módszerrel tanítottak”[18] – idézte fel a Trefort utcai Mintagimnáziumhoz kötődő élményeit Kürti Miklós, az Oxfordi Egyetem fizikaprofesszora.

Ez a sokoldalúság a korabeli budapesti értelmiség szemléletmódját is áthatotta.[19] Jó példa erre a Polányi család szalonja, ahova a marslakók családjai Telleréktől Wignerékig bejáratosak voltak. József Attila, Illyés Gyula, Molnár Ferenc, Szerb Antal, Karinthy Frigyes itt ugyanolyan lelkesen hallgatták az előadásokat a relativitáselmélet és a pszichoanalízis vitatott kérdéseiről, mint Fehér Lipót, Bánki Donát, Goldziher Ignác az avantgárd művészetek és a modern líra új irányairól.[20]

A magyar tudósok tehát nyitottságot és kreatív gondolkodást vittek magukkal fiatalkoruk Magyarországáról. „Másoknál kevesebb gátlással lépjük át a tudományok határait, tárjuk fel az interdiszciplináris szűzföldeket. Ez az, amit balsors tépte földünk útravalóul ad fiainak”[21] – fogalmazott Marx György, és e megállapítása az egyéni életutakban is visszaigazolódik. Neumann János szenvedélyesen érdeklődött a történelem, különösen az ókori történelem iránt, az ógörög nyelvnek pedig egyik elismert művelője volt; Teller Ede gyönyörűen zongorázott; Békésy Györgyöt a keleti művészetek szakértőjeként is számontartották. Az elvont gondolkodás egyik legkimagaslóbb tehetsége, Szilárd Leó folyton praktikus találmányokon törte a fejét, melynek eredménye például a mozgó alkatrészek nélküli hűtőgép, A delfin hangja című sci-fi novelláskötete pedig bestsellernek számított.[22] A matematikus Pólya György elvégezte a filozófia szakot, tudományfilozófiai művei (A gondolkodás iskolája, A problémamegoldás iskolája) a mai napig alapmunkának számítanak a területen, a kémikus Polányi Mihály életének második felében már filozófiát tanított az egyetemen.[23]

A tudományterületek közötti ingázás nemcsak az „intellektuális kalandozás” területén érvényesült, sokszor a Nobel-díjig elvezető tudományos pályafutásnak is sajátja volt. A gyógyszerész végzettségű Harsányi János otthonosan mozgott a matematika, a kémia, a botanika, a szociológia, a pszichológia, az etika, a filozófia és a közgazdaságtan tudományágában, az utolsó kettőből a doktori címet is megszerezte. Közgazdasági Nobel-díjat érő játékelméleti kutatásaihoz – talán a gyógyszerészeten és a botanikán kívül – minden általa művelt tudományra szüksége volt.[24] Az „interdiszciplinaritás” legnagyobb mestere, a korszakalkotó matematikus Neumann János a játékelmélet megalapításával meghatározó tudósává vált a közgazdaságtudománynak; az atom, az aerodinamika, a kvantummechanika és számos egyéb területen folytatott kutatásai révén a fizikának; megalapítója az informatikának; és mint az időjárás-előrejelzés módszertanának elemzője és egyike azoknak, akik elsőként figyelmeztettek a globális felmelegedés veszélyeire, forradalmi megújítója a meteorológiának.[25]

A „magyar jelenség” tudósainak nemcsak az inspiráló közeg a Magyarországhoz kapcsolódó közös élménye, de a kivándorlás is. Oláh György arra a kérdésre, hogy lehetett volna-e belőle Nobel-díjas tudós, ha itthon marad, az alábbi szavakkal fogalmazta meg a nemleges választ: „a modern tudományhoz és a mai korszerű kutatáshoz […] anyagi feltételek szükségesek, s nem vitás, hogy a nyugati, fejlett államok ilyen szempontból nagy előnyben vannak.”[26] De mindezen túl az egymást váltó diktatúrák nemcsak az anyagi feltételeket nem biztosították volna, e szellemi nagyságok élete is veszélyben forgott volna, ha Magyarországon maradnak.

Korábban már említettük, hogy e tudósok jelentős részben zsidó származásúak voltak. A századforduló magyar szellemi és politikai világa olyan közeget teremtett, ahol kialakulhatott – Frank Tibor megfogalmazásával élve – egyfajta „kettős identitás”: a magyarsághoz való kötődés érzése nem kellett, hogy párosuljon a zsidó tudat és közösséghez tartozás feladásával.[27] A „marslakók” ebbe a többféle kötődést is integrálni képes önazonosságba születtek bele. Frank szerint ez a képességük alapozta meg a kivándorlást követő sikeres beilleszkedésüket, de azt is, hogy az emigrációban megtartották magyar identitásukat.[28] 1919-ben azonban összeomlott a dualizmus világa. Az első világháború és a forradalmak végkimenetele a korábbi liberális szemléletnek is véget vetett, „megbomlott a zsidóság harmonikusnak tűnő beilleszkedése a magyar társadalomba”.[29] Gyakoriakká váltak az atrocitások, különösen az egyetemeken.[30] 1920-ban kiadták a numerus clausus törvényt, amely „a népfajok és nemzetiségek” számarányához igazította az egyetemi továbbtanulás lehetőségét.[31] Ez az intézkedés magas értelmiségi számarányukból adódóan a zsidóságot érintette a legsúlyosabban, és megindította a zsidó fiatalok kivándorlási hullámát elsősorban a német egyetemek irányába. A háború utáni antiszemitizmus következtében hagyta el Magyarországot e kötet főszereplői közül Gábor Dénes, Szilárd Leó és Teller Ede is. A visszatérés lehetősége pedig egyre halványult, a harmincas évek zsidótörvényei és a háború alatti zsidóüldözés elől családjaikat is igyekeztek kimenekíteni az országból. Szent-Györgyi Albertet pedig, aki a két világháború és a háború utáni években fontos közéleti szerepet játszott, a kommunista diktatúra késztette arra, hogy 1947-ben az emigrációt válassza.

A kommunista rendszer azonban nemcsak őt, de a ’20-as években elvándorolt tudós emigránsokat is látókörében tartotta. A hidegháború tudományos versenyfutásának légkörében a külföldön alkotó magyar tudósok jelentőségét nem hagyhatta figyelmen kívül a szovjet blokkhoz tartozó Magyarország, és ez elsősorban a politikai rendőrségre hárított feladatokat. Dossziék sokasága halmozódott fel a külföldre szakadt fizikusok, kémikusok, biológusok, matematikusok megfigyelésére vonatkozóan. A Kádár-korszak titkosszolgálata által használt tudományos elemzés szerint csupán az amerikai egyetemeken legalább ötszáz magyar tanított vagy kutatott. „Melléjük sorakoznak az Európában és más világrészeken működő tudósok, akár katedrájuk van, akár más téren tevékenykednek. Nem túlzás, ha azt állítjuk, ezernyi magyar tudós működik ma hazáján kívül. Oly sokan vannak, hogy nem is vehetjük mindet számba.”[32]

A számbavétel azonban folyt, és a magyar körök közötti kapcsolattartás és a tudományos elismertség szempontjából a legjelentősebb személyekhez igyekeztek közel férkőzni. A Manhattan-tervben, majd a hidrogénbomba készítésében meghatározó szerepet játszó lángelmék pedig, akiknek stratégiai fontossága szinte felbecsülhetetlen volt állambiztonsági szempontból, kiemelt figyelmet kaptak. Az ő védelmüket a legkörültekintőbben biztosították a nyugati oldalon, ahogy a kommunista tábor részéről a megkörnyékezésük is a konspiráció egészen magas szintén szerveződhetett csak. Az Állambiztonsági Szolgálatok Történeti Levéltárában található dokumentumok csak információmorzsákat tartalmaznak a szovjet titkosszolgálatok erre vonatkozó munkájáról, mégis feltételezhető, hogy az 1950–60-as években az e kötet szereplőiről, Tellerről, Szilárdról, Gábor Dénesről és Szent-Györgyiről szóló hírszerző munka sem folyhatott a Szovjetunió közvetlen kontrollálásától függetlenül.[33]

Ugyanakkor, éppen a magyar gyökerekből adódóan, a magyarországi titkosszolgálatok nélkülözhetetlen segítséget tudtak adni ahhoz, hogy közelebb jussanak ezekhez az emberekhez. Így a magyar állambiztonság feladatkörébe tartozott, hogy róluk anyagot gyűjtsön, és ha szükségesnek tűnt, akár komolyabb közeledési akciót is kidolgozzon irányukba. A fontosabb személyeket célszemélyként, fedőnéven, operatív tervben kidolgozott iránymutatás szerint tartották szemmel. Szent-Györgyi Albert a „Bogarász”, Wigner Jenő a „Tábori Pál”, Teller Ede a „Kárász”, Szilárd Leó a „Törő”, Bay Zoltán az „Antal László”, Békésy György az „Ocskay” fedőnevet kapta.

A politikai rendőrség munkája során figyelembe vette a magyar tudósemigráció azon jellegzetességeit – sokoldalúság, a magyar identitás megőrzése, a középiskolához való erős kötődés, a magyar kultúra iránti vonzódás, a tudóstársakhoz fűződő erős kapcsolati szálak –, amelyeket a tudománytörténészek is megfogalmaztak a „marslakók” jellemzéseként. A honvágy érzésének felkeltése, a családtagok mellett az osztálytársakon és egykori tanárokon keresztül a kapcsolatépítési próbálkozás, a magyar irodalmi művekhez való hozzájutás mint csalinak az alkalmazása állandó elemeit jelentették az operatív terveknek.

Az emigráns magyar tudósokra irányuló titkosszolgálati munka érdekes epizódja az 1945 utáni politikai rendőrség és azon belül a hírszerzés történetének. A témakör feldolgozása során nagy segítséget jelentett, hogy a magyar államvédelemi/állambiztonsági szervek működését rengeteg tanulmány és szakmunka feldolgozta már.[34] E történet elemzéséhez a másik oldal, a „célszemélyek” sorsának bemutatása is hozzátartozik. A „marslakók” gondolkodásának és életútjának megismeréséhez a „magyar jelenség” tudománytörténészeinek munkái jelentették számomra a legfontosabb támpontot: Palló Gábor, Marx György, Czeizel Endre, Frank Tibor, Hargittai István, Nagy László, Békés Vera, Bödők Zsigmond, Beck Mihály írásai.[35] Szilárd Leó és Teller Ede állambiztonsági megfigyeléséről Gervai András kötete[36] ad részletes ismertetést, Teller történetét Hargittai István is feldolgozta[37], Tasiné Csúcs Ildikó Szent-Györgyi Albertről írt életrajzában az Állambiztonsági Szolgálatok Történeti Levéltárában található iratanyagok közül sokat felhasznált, de munkája nem erre a kérdésre fókuszált, Gábor Dénesről ebben a vonatkozásban a tanulmányomon kívül még nem született történeti elemzés.[38]

E kötet négy tudósának kiválasztásánál szempontot jelentett, hogy a rájuk szabott operatív munka a politikai rendőrség és a hírszerzés szervezettörténetének korszakait és ahhoz kapcsolódó eltérő módszereit is bemutassa.[39] Az antikommunizmusáról híres Teller Ede 1948-ben már az államvédelem látókörébe került, a személyére kidolgozott akció az 1950-ben felállított ÁVH határon túli hírszerző (VIII.) főosztályának egyik első ügye volt, ennek során a családját ért atrocitások magukon viselték a Rákosi-rendszer kíméletlen megoldásait. A szervek a háború után a fegyverkezési verseny legnagyobb ellenzőjévé vált Szilárd Leóban egy olyan tudóst láttak, aki akár a kommunista mozgalomnak is megnyerhető. A rá irányuló munka ezt célozta, és azt az 1953-ban a Belügyminisztériumba (BM) betagolódott államvédelem hírszerzéssel foglalkozó II. Osztálya kezdte meg. A politikai életben is érzékelhető enyhülés itt is tetten érhető, de továbbra is érvényben maradtak az egyéni sorsokon áttipró kombinációk. Gábor Dénes már 1956-os forradalmat követően keltette fel a politikai rendőrség érdeklődését, a személyére kidolgozott tervek pedig tükrözik a Magyar Népköztársaság emigrációs politikájának stratégiáját és a kádári konszolidáció törvényszerűségeit. Az 1961-ben induló ügyet még a Belügyminisztérium alá tartozó II/3 Osztálya kezdte meg, de a munka oroszlánrészét már az állambiztonsági szervek 1962-es átszervezése után a BM III/I Hírszerző Csoportfőnöksége végezte.

Szent-Györgyi Albert kakukktojás e válogatásban: ő 1947-ig nem csupán Magyarországon élt és kutatott, de aktív közéleti szerepet is vállalt a ’30-as évek diákmozgalmaiban, a háború alatti ellenállásban, majd a ’45 utáni újjáépítésben. Az ő beágyazottsága a magyar világba mélyebb volt, mint a ’20-as években kivándorolt tudóstársaié, ezért Szent-Györgyi átfogóbban, az ellenálláshoz kapcsolódó ügyekkel és koncepciós eljárásokkal összefüggésben jelenik meg a politikai rendőrség munkájában. Az ő története az 1945-ös megalakulástól a ’80-as évekig ad betekintést a titkosszolgálatok működésébe.

E neves tudósok státusukból adódóan a tudományos hírszerzés számára nagy lehetőségeket jelentettek, de a kidolgozott operatív munka nem kizárólagosan csak ezt célozta.[40] Teller, Szilárd, Gábor Dénes, Szent-Györgyi mind a magyar emigráció megbecsült egyéniségei. Így nem csupán tudományos titkok tudói, de a magyar bel- és külpolitikai játszmák szempontjából is fontos szereplők. A rájuk szabott akciók igazodtak életútjuk jellegzetességeihez, politikai felfogásukhoz, Magyarországhoz fűződő viszonyukhoz és egyedi karaktervonásaikhoz. E könyv ezért nem csupán a titkosszolgálat munkájáról, de a „célszemélyek” sorsáról is szól.

SOK AKCIÓ A SEMMIÉRT

TELLER EDE

„Hölgyeim és Uraim! mondandómat rövidre kell fognom, mert nagyon elfoglalt vagyok. Reggel különböző konferenciákon vettem részt a Pentagonban és a Fehér Házban; délután jelen kell lennem egy kísérleti föld alatti robbantáson a nevadai French Flatsben, este pedig beszédet kell tartanom egy banketten a légierő kaliforniai Vandenberg Támaszpontján”[1] – kezdte előadását először magyarul, majd gyorsan angolra váltva „az égő szemű, bozontos szemöldökű” dr. Tallerkin professzor. Tallerkin a neves fizikus, George Gamow atomokról szóló tudományos-ismeretterjesztő könyvének hőse, akinek figuráját nem más ihlette, mint Teller Ede. Gamow e sorokkal jóbarátja szereplési vágytól és fontosságának tudatától hajtott személyiségén ironizál. A tudóstársak jelentős része azonban Tellerről nem ironikus, sokkal inkább ellenséges hangon beszélt. „Mindenre veszélyes, ami csak fontos […] világunk jobb lehetett volna Teller nélkül […]. Azt hiszem, az emberiség ellensége”[2] – fogalmazta meg Isidor I. Rabi a legszélsőségesebb véleményt, aminél rosszabbat emberről talán nem is igen lehet mondani.

Hargittai Magdolna és Hargittai István kutatásuk során számos munkatárs véleményét kérdezték meg Teller Edéről, a jellemzések bár Rabiénál lényegesen visszafogottabbak, többségében nem túl hízelgőek:[3]

„Két alkalommal volt lehetőségem Tellerrel való nyilvános vitára. Minden, amit mondanak róla, igaz. [A vita vele] reménytelen feladat.” (Philip W. Anderson, a Princetoni Egyetem fizikaprofesszora, fizikai Nobel-díjas)

„Teller egy primadonna. Büszke volt arra, hogy kitalálta a hidrogénbombát, ami megkönnyítette azt, hogy közellenségnek kiáltsák ki.” (Freeman J. Dyson, Wolf-díjas fizikusa, a princetoni Institute for Advanced Study professzora)

„Senki sem kerülhette el a Tellerrel való találkozást. Kötekedő ember volt.” (Mark Oliphant brit fizikus)

„Teller temperamentumos egyéniség. A háború idején és később, a hidrogénbomba építése alatt is sok embert tett az ellenségévé türelmetlen és arrogáns viselkedésével.” (John A. Wheeler, Wolf-díjas fizikus, a Princetoni Egyetem professzora)

Enrico Fermi véleménye szerint pedig Teller „olyan monomániás, akinek egyszerre sok mániája van”.[4]

A szerzőpáros e népszerűtlenség hátterére is kereste a magyarázatot, a válaszok a nemzeti hősként ünnepelt, az atombomba elkészítését sikerre vivő Oppenheimerrel való szembehelyezkedést nevezték meg legfőbb okként. „A legnagyobb kárt saját kapcsolatainak azzal okozta, ahogyan 1954-ben fizikus kollégája, Robert Oppenheimer állambiztonsági meghallgatása idején viselkedett. Nyíltan kifejezte Oppenheimerrel szembeni bizalmatlanságát, s emiatt szinte mindenki ellene fordult”[5] – indokolta a Tellerről kialakult véleményt John Wheeler, a princetoni egyetem fizikusa, aki – Hargittaiék meglátása szerint – „azon kevesek közé tartozott, akik kiegyensúlyozott véleményt alakítottak ki Tellerről”.[6]

Nehéz felfejteni, hogyan rakódtak egymásra a népszerűtlenség elemei, de Teller személyét az amerikai közvélemény is gyakran azonosította a filmek, viccek, ponyvaregények megszállott-démonikus tudósfigurájával. Palló Gábor tanulmányában elemzi, hogy miért volt Teller fizimiskája alkalmas e szerep betöltésére.[7] A suttogást és a kiabálást, a hadarást és a percekig tartó csöndet váltogató szuggesztív beszédstílusa, a Frankenstein- és a vámpírfilmek klasszikus színészét, Lugosi Bélát idéző bariton hangja, bozontos fekete szemöldöke és szokatlanul nagy, mélykék szemei az őrült professzor tökéletes kellékei. A korszak egyik ikonikus filmjének főhősét, Dr. Strangelove professzort – „a tolószékéhez kötött monomániás tudóst, aki döntő szerepet játszik az Amerika és a Szovjetunió között kialakult háborús feszültségben”[8] – Teller Edéről mintázták.

A jó tudós a közkeletű mítosz szerint „szükségképpen békés, politika fölött álló, érdekmentes”[9], a világ sötét oldalától visszahúzódó ember. E mítosztól nagyon távol állt Teller szenvedélyes megnyilatkozásoktól sem mentes kiállása a Szovjetunió ellen irányuló erőteljes fegyverkezés mellett, nem is beszélve a hidrogénbomba megalkotásáról, ami emberi tudattal szinte felmérhetetlen pusztításra képes. Nem csoda, hogy – Palló Gábor szavaival élve – „azonosították a tudomány démoni oldalával, pusztító, uralomra törő, antihumánus oldalával, ahogy sok James Bond film ábrázolja a világot uralni akaró tudóst”.[10] Ez a sematikus kép, ahogy Isidor I. Rabi lesújtó véleménye is, túlzó és igazságtalan. Ezért álljon itt egy jellemzés egy olyan embertől is, aki kifejezetten szerette őt: „Tellert lehetetlenség volt nem kedvelni. Olyan szenvedélyes volt, olyan sebezhető és annyira emberi. […] Teller ragyogó elme volt, de érzelmein nem tudott uralkodni”[11] – nyilatkozta róla egy alkalommal Henry Kissinger, aki osztozott Tellerrel „a kívülállók sorsában”.[12]

Ez a szenvedélyesség és az érzelmeknek ez a dominanciája talán éppen abból fakadt, hogy Tellerben erős meggyőződésként élt, hogy a totalitárius rendszerekben hatalmas veszélyek rejlenek, és ő a világot ettől meg akarta menteni. A harmincas évek közepétől úgy látta, Hitler birodalmát minden erővel, akár az atombomba fölényével is le kell győzni. A háború után a szuperhatalommá erősödött Szovjetunió számára ugyanazt a világ meghódítására törő, sötét impériumot jelentette, mint a náci Németország, amit csak a katonai erőfölény fékezhet meg „A kommunisták mindenre elszántak. A Kreml urainak következetes és reális terveik vannak a világ meghódítására. Egy dologban azonban nagyon különböznek Hitlertől és a náciktól. Az orosz kommunisták nem őrültek, inkább óvatosak”[13] – fogalmazott a szovjetekkel kapcsolatban Teller.

A tudósok és a politikusok világában egyaránt nagy összecsapás zajlott a két álláspont között: fegyverkezéssel vagy közös tárgyalásokra épülő fegyverkezési korlátozással lehet féken tartani a Szovjetunió világbirodalmi törekvéseit? A vitát az atombomba ledobása után különösen kiélezetté tette az a félelem, hogy az ember akár a saját bolygójának elpusztítására is képes. Teller az előbbi vélemény mellett megkérdőjelezhetetlen következetességgel tört lándzsát. A tudomány berkein belül is sokan gondolkodtak hozzá hasonlóan, de e mellett az álláspont mellett senki nem állt ki olyan vehemenciával, mint ő. „Én érveltem a leghatározottabban, és az én kiállásom döntő volt – enélkül az események más irányt vettek volna”[14] – fogalmazott már a Szovjetunió összeomlása után. Ezt az eltökéltséget bírálói gyakran a realitásérzékét is elhomályosító „kommunista paranoiájával” magyarázták. Wigner Jenő erre a vádra fogalmazta meg válaszul: „Sajnos azt kell mondanom, hogy az amerikai tudósok többsége ugyanolyan vak a kommunista veszélyre, mint a harmincas évek tudósai, akik nem voltak hajlandók komolyan venni a nácikat.”[15] Azok közül a befolyásos tudósok közül, akik érdemi döntéshelyzetben voltak a fenti vitát illetően, talán senkinek nem volt olyan közvetlen, személyes érintettsége, mint Tellernek, ideértve Wignert, Neumannt és Szilárd Leót is. A nácizmus zsidó emberként identitását, emberi méltóságát, saját és szerettei életét veszélyeztette, és hogy ez mit jelent a valóságban, azt Magyarországon és Németországban a saját bőrén meg is tapasztalta. Emigráns tudóstársai még a német megszállás előtt kimenekítették családjukat Magyarországról, Tellernek ez nem sikerült, édesapja ugyanis vonakodott elhagyni szülőhazáját.[16] A háború legsötétebb éveit Amerikából aggódta végig értük, de a családtagjaiért érzett szorongása 1945 után sem oldódhatott: szülei, nővére, unokaöccse és még számos szeretett rokona egy olyan országban éltek, amelyet már befolyási övezetté tett az újabb, világuralomra törő totalitárius rendszer, és az otthonról érkező hírek azokban a félelmeiben erősítették meg, amelyek meggyőződésévé tették, hogy a Szovjetuniót minél előbb földre kell kényszeríteni.

Teller személyesen tapasztalta meg, hogy mit jelent Magyarországon a kommunista diktatúra. A magyar titkosszolgálati szervek ugyanis otthon élő családján keresztül próbálták őt megközelíteni, erőszaktól, zsarolástól és a megfélemlítés számos eszközétől sem visszariadva, a részleteket pedig az otthoniakkal zajló titkos levelezésnek köszönhetően pontosan ismerte. „Teller erős érzelmeit akkoriban csak tovább fokozta az a tény, hogy az oroszok Magyarországot megszállva tartották”[17] – fogalmazott Norman F. Ramsey, Nobel-díjas fizikus. Teller maga ezt az erős érzelmi alapállását így indokolta: „Sok olyan tapasztalatom van, amivel az amerikaiak többsége nem rendelkezik.”[18]

DIFFERENCIÁLSZÁMÍTÁSRA MINDENKI KÉPES

Teller Ede 1908-ban született Budapesten, jómódú zsidó család második gyermekeként. Édesapja, Teller Miksa – aki egy családi ismerős jellemzése szerint „igen nagy magyar volt”[19] – ügyvédként dolgozott, de elméleti jogászként is elismert szaktekintélynek számított, egyetemen tanított, szerkesztője volt a Jogtudományi Közlönynek és számos tudományos értekezés szerzője.[20] Édesanyja, Ilona, egy gazdag bankár és textilgyáros leánya, erős akaratú asszony hírében állt. Született nyelvtehetség volt, kitűnően beszélt németül, franciául, spanyolul és olaszul, emellett pedig gyönyörűen zongorázott. Ede zenei téren örökölte édesanyja adottságait, kiskorától kiválóan zongorázott, és ez élete végéig fontos örömforrást jelentett számára. „Azt gondolom – mondta már felnőttként –, hogy a zenében az egyszerűség és komplexitás kontrasztját szeretjük. Ha túl egyszerű, előbb-utóbb unalmassá válik. Ha túl komplex, idegenszerűnek érezzük. […] A zene olyan játék, ami az emberi megismerés folyamatát példázza.”[21]

Úgy tűnt azonban, hogy a nyelvvel hadilábon áll, ugyanis hároméves koráig egyetlen szót sem sikerült kicsikarni belőle, viszont amikor beszélni kezdett, teljes mondatokban tört ki belőle a mondanivaló, és ekkortól már három nyelv (angol, német, magyar) magas szintű elsajátítása sem jelentett gondot számára. Teller Ede csavaros logikáját arra vezette vissza, hogy gondolkodásának mintázatát a magyar nyelv szerkezete formálta. Már hírneves tudósként fogalmazta meg: „Sikereimet annak köszönhetem, hogy a magyar vált az anyanyelvemmé, máskülönben csak egy középszintű középiskolai tanár lett volna belőlem.”[22]

Szülei, akiknek fontos volt, hogy a leggondosabb nevelésben részesítsék gyermekeiket, tízéves koráig magánúton taníttatták. Nála három évvel idősebb nővérével, Emmával együtt saját nevelőnőt kaptak, Hess Magdát, a Chicagóból visszatért szép és művelt hölgyet. Magda hét évig maradt Telleréknél, akik családtagként szerették. „Kedves dr. Teller asszony mindig olyan jól megértett engem, mindjárt kezdetben, amikor félve és idegenül a házába jöttem”[23] – írta 1956. június 20-i levelében. Egy amerikai lapnak adott interjúban pedig 1973-ban úgy nyilatkozott, hogy Ede nehezen kezelhető, robbanékony kisfiú volt.[24] De minden heveskedés ellenére gyerekkorának ez az első évtizede kiegyensúlyozott légkörben telt, Teller Miksa – unokája, Kirz János tolmácsolásában – így idézte meg ezt a korszakot: „Az első világháború előtti időszak nagyon fontos volt az akkor felnövekvő nemzedék számára […]. Ede ezt az időszakot jólétben, kényelemben és biztonságban – ami később ugyan hamisnak bizonyult – és a velejáró magyar identitástudatban élte meg. Olyan időszak volt ez, amelyre az ekkor született emberek mindig nosztalgiával tekintenek vissza.”[25]

Középiskolai tanulmányait már a háború éveiben, 1917-ben kezdte meg a Trefort utcai Mintagimnáziumban. Az iskolát az űrkutatás úttörőjének, Kármán Tódornak az édesapja, Kármán Mór alapította. Az oktatás modern nevelési elvek alapján zajlott, arra törekedtek, hogy a gyerekek a tudáshoz ne magoláson, hanem megélt élményeken keresztül jussanak, a diákok és tanárok között pedig bizalmas viszony alakuljon ki. Polányi Mihály, Kürti Miklós, Kármán Tódor és még sok világhíressé vált tudós és művész indult a Mintagimnázium falai közül.[26] Kármán Tódor visszaemlékezésében a tudományban elért saját sikereinek alapjait az itt elsajátított szemléletmóddal magyarázta, Tellerben azonban a középiskolai évek inkább nyomasztó, mint inspiráló emlékeket idéztek. Ebben a majdnem három évtizednyi korkülönbség is szerepet játszhatott, ez ugyanis már egészen más történelmi hátteret jelentett. Teller gimnáziumi évei alatt élte át Magyarország háborús vereségét, annak minden következményével együtt. A Tanácsköztársaság a polgári családnak létbizonytalanságot (apját kapitalistának minősítették, lakásuk egy részét lefoglalták), a háborút követő antiszemitizmus pedig megaláztatást és kirekesztettséget hozott.

Az amerikai tudománytörténész, Steven Shapin a kommün alatti gyerekkori emlékekkel magyarázza, hogy Tellerben „zsigeri gyűlölet alakult ki a kommunizmus iránt”.[27] A személyes visszaemlékezésekben azonban nincs nyoma megrázó élményeknek. A szülők 1919 tavaszán úgy döntöttek, hogy gyermekeiket a felbolydult Budapestről leküldik az anyai nagyszülők lugosi rezidenciájára (a város később a trianoni békeszerződéssel Románia része lett) a nevelőnőjük, Hess Magda kíséretében. A proletárdiktatúra napjait itt töltötték, távol a zűrzavaros eseményektől.[28] És ahogy Teller maga megfogalmazta, konkrét tapasztalatok nélkül „11 éves korában az ember nem éli át tudatosan a kommunizmus problémáit”.[29] „Viszont – teszi hozzá – az iskolában ki voltam téve az antiszemitizmusnak.”[30] Teller emlékei szerint a Tanácsköztársaság nehéz napjaiban édesapját sem a kommunizmus aggasztotta leginkább, mert mint mondta: ezt túl kell élni, „a kommunisták rövidesen megbuknak”, sokkal inkább nyomasztotta a kommünt követő és a háborús vereség nyomában várhatóan fellépő antiszemitizmus.[31] Az apának igaza lett, Kun Béla rendszere 133 nap után összeomlott, 1920-tól azonban a zsidóság elleni intézkedések és negatív érzület alapjaiban határozta meg az életüket. Tellert még a toleráns szellemiségű Mintagimnáziumban is érte hátrányos megkülönböztetés, annak ellenére, hogy a diákok többsége hozzá hasonló háttérből érkezett.[32] Felnőttes viselkedéséből fakadóan is kitaszítottnak érezte magát a közösségből, különleges adottságai pedig a tanárai egy részét inkább frusztrálták, mint lelkesítették.

De nem csak nehézségek, szép élmények is kapcsolódtak a gimnáziumi évekhez. Az osztályban a legszorosabb barátság Schütz-Harkányi Edéhez fűzte. A fiú még kisgyermekként veszítette el édesapját, id. Harkányi Edét, aki a radikális polgári mozgalmak egyik vezető személyisége, a Galilei és a Huszadik Század kör meghatározó egyénisége volt. A harmincévesen elhunyt szociológus-író Jászi Oszkár jó barátja, Pikler Gyulával és Somló Bódoggal a Társadalomtudományi Társaság megalapítója, és A holnap asszonyai (1905), A nőfelszabadítás eszközeiről (1906) című könyveivel a feminizmus egyik első szószólója volt Magyarországon.[33] Az édesanya két árvával, a két és fél éves Edével és a csecsemő Augusztával egyedül maradt. Férje halála után az özvegyet Schütz Aladár gyermekorvos vette feleségül. „1909-ben, egy pár héttel a kislány születése után Harkányi Ede meghalt. Majd nemsokára mind a két gyerek belázasodott, és erre a gyászoló, szerencsétlen mama teljesen kétségbe esett és éjszaka orvost hivatott, ez az orvos véletlenül az én apám volt. […] Bepakolta a táskáját és elment a pácienshez. Kinyitotta az ajtót egy gyászruhába öltözött kisírt szemű fiatalasszony, akibe apám abban a szempillantásban halálosan beleszeretett”[34] – emlékezett vissza szülei találkozására Schütz-Magos Gábor, a már e házasságból született fiú.

Miért fontos mindez Teller Ede életére nézve? Mert beleszeretett legjobb barátja húgába, Schütz-Harkányi Augusztába, vagy ahogy a család becézte, Micibe, aki nem csupán gyerekkori szerelme, de a felesége is lett. „Soha nem nézett rá más lányra! Soha nem volt más lánnyal randevúja, és nem érdekelte más lány társasága”[35] – emlékezett vissza Teller Ede unokahúga, Csernát Ili. Miciék ugyan kikeresztelkedtek, de a családi hátterük nagyon hasonló volt Tellerékéhez. Ede mint barát, majd mint udvarló sokszor megfordult Schützék otthonában, és szívesen játszott együtt a két fiatalabb féltestvérrel is.[36] Az Államvédelmi Hatóság 1955-ben a legkisebb fiútestvért, Magos Gábort kihallgatta, hogy információkat szerezzen az ellenségnek dolgozó atomtudósról. Magos még e nem túl kellemes körülmények között is pozitívan emlékezett sógorára: „Ha ilyet egyáltalán lehet mondani a hidrogénbomba atyjáról – én rendes embernek ismertem, becsületesnek és korrektnek a szó polgári értelmében.”[37] Azt is felidézte, hogy Teller sokat foglalkozott vele, például rajta próbálta ki – méghozzá sikeresen – az elméletét, miszerint az alapműveleteket ismerő gyerek is képes elsajátítani a differenciálszámítást. Mikor beteg volt, azzal lepte meg, hogy egy kínai fiút vitt fel hozzá, aki papírhajtogatós játékokkal szórakoztatta.[38]

Micinek – aki öccse vallomása szerint „nagyon határozott, sőt dacos szellemű lány volt, sok különcködéssel”[39] – legszeretettebb gyerekkori barátnője Birki Ágnes volt, akit 1933-ban kommunista diákmozgalom szervezéséért egyévi börtönbüntetésre ítéltek, vádlott-társai között pedig olyan neves személyiségek szerepeltek, mint Rajk László, Széll Jenő és sokadik vádlottként József Attila.[40] Az ÁVH Teller után nyomozva Birki Ágnest is kikérdezte. Ekkor mesélte el, hogy Mici 17-18 éves lehetett, amikor édesapja és keresztapja, Ágoston Péter (a Tanácsköztársaság alatt külügyi népbiztos) után kezdett kutakodni. „Talált néhány […] haladó irodalmi terméket, könyvet […] és együtt kutattak tovább. […] Ezt nem merték nyíltan csinálni – összegezte az ÁVH hadnagya Birki beszámolóját –, mivel Mici nem akarta mostohaapját megbántani azzal, hogy apja emlékeit kutatja.”[41] Birki Ágnes története szerint az egyetemi években tovább keresték a nyomokat Mici édesapjának mozgalmi múltja után, és ennek révén kapcsolódtak be egy baloldali egyetemi csoportba, majd Olt Károly – az 1955-ben zajló kihallgatás alatt éppen pénzügyminiszter – Kelet-európai Szemináriumába. A szeminárium fedésében kommunista sejt működött, Mici és Birki Ágnes az illegális vonal megbeszéléseire is eljárt. A barátnő beszámolója szerint Mici inkább passzív szemlélő volt, és nem nagyon kapcsolódott be a társadalmi vitákba. Birki Ágnes meglátása szerint ez abból fakadt, hogy személyiségéből adódóan nem volt egy forradalmár alkat. „Mici erősen tudományos beállítottságú volt”[42], és sokkal jobban izgatták a tanulmányai és a tudományos kérdések, mint a politika. Mici kapcsolata a mozgalommal ugyancsak tudományos okból szakadt meg, 1931-ben ugyanis egy Rockefeller-ösztöndíjat kapott Amerikába. Nehéz megmondani, mi lett volna, ha itthon marad, de amikor 1933 nyarán visszatért Magyarországra, a sajtó még hangos volt Ágnes kommunista csoportjának májusi perétől.[43] Magos Gábor beszámolója szerint a mostohaapa és Mici között sok nézeteltérést okozott, hogy a lány az illegalitás határát súroló mozgalomba keveredett. Hazatérése után „mikor »Mici« egyik barátnője – Birki Ágnes – lebukott kommunista tevékenységért, el akarták tiltani egész baráti társaságától, »Mici« azonban kijelentette, hogy ő »fütyül az ilyen tilalmakra«.”[44] Az efféle családi vitákra azonban végleg pontot tett, hogy 1934-ben Teller Ede és Schütz-Harkányi Auguszta összeházasodtak, és közös életüket külföldön folytatták.

Schütz Aladár idegenkedése attól, hogy gyermekei illegális területre tévednek, nem azt jelentette, hogy ne szemlélte volna ő maga is kritikusan a két világháború közötti politikai viszonyokat. „Az ellenzékiség az egész Schütz család jellemzője volt”[45] – fogalmazott Magos Gábor. De ez – az öcs szerint még a nővére esetében sem – kommunista meggyőződésből, hanem „polgári haladó gondolkodásból”[46] fakadt. Telleréket is hasonló szellemiség jellemezte. Különösebb politikai aktivitás nélkül a polgári ellenzéki attitűd a Horthy-rendszerrel szemben a természetes alapállást jelentette számukra, Teller Miksa és még sokak esetében ez Magyarországhoz való erős kötődéssel párosult. Részesei voltak a ’20-as, ’30-as évek még mindig pezsgő budapesti kulturális életének. Miksa a szabadkőműves Nemzeti páholy alapító tagja volt,[47] és a magyar jogtudósok körében nagy tekintélynek örvendett. Ismeretségi körükhöz tartozott Füst Milán író, a Wigner, a Neumann, a Kármán család, Miksa „legrégibb és legjobb barátja”[48] pedig Szladits Károly, a Huszadik Század körének kimagasló jogászegyénisége volt.

Nem tudni, hogy Ede informálva volt-e szerelme „mozgalmi tevékenységéről”. Mici érdeklődése a baloldali ifjúsági mozgalmak iránt azonban Edétől sem volt feltétlenül idegen. „Be kell vallanom, hogy ebben az időben még nyitott voltam a kommunizmus eszméi iránt. 1926-ban még nem kerültek nyilvánosságra a sztálini rendszer rémségei. Európában a jövő egyik lehetséges útjának tartották a kommunizmust. Különösen az 1928–29-es gazdasági világválság után tűnt úgy, hogy vége van a kapitalizmusnak. Azt mondták, hogy csak a kommunistáknak vannak új eszméik. Nem voltam kommunista, de nyitott voltam irányukban”[49] – fogalmazott időskori interjújában. A fiatal Teller figyelmét azonban a politika nem kötötte le, Birki Ágnes szavai szerint érdeklődése „teljesen tudományos jelleget öltött”.[50] Személyiségétől akkor még idegen volt, hogy Szilárd Leóhoz vagy Tisza Lászlóhoz hasonlóan aktívan mozgolódjon politikai körökben.

Teller Ede kiemelkedő képességei a matematika és a fizika terén hamar megmutatkoztak, és az is világossá vált, hogy tehetségének szűkösek a magyarországi lehetőségek. De miután a szülői elvárás szerint „praktikus szakmára képesítő diplomára” van szükség, nem valamilyen „elvont” tudomány területén, hanem a vegyészmérnöki karon kezdte meg tanulmányait. Miután a gimnázium utolsó évében megnyerte az országos matematikai versenyt, a numerus clausus törvény ellenére felvették a Budapesti Műszaki Egyetemre, de egy év után, az 1926-os őszi tanévre már a karlsruhei egyetemre iratkozott be. Ezzel életének magyarországi szakasza le is zárult, ettől kezdve már csak látogatóba utazott haza.

KÖZTÁRSASÁGBA ÉRKEZVE, BIRODALOMBÓL MENEKÜLVE

Karlsruhe az 1920-as évek közepén magától értetődő választás volt a nagy ambíciókkal induló magyar fiatal számára. Németország már az első világháború előtt a tudományos világ középpontjává vált, a legrangosabb folyóiratok németül íródtak, a tudósok felfedezéseikről német nyelven publikáltak. A századforduló környékén Németországban már komoly kolónia szerveződött a magyar származású diákokból és kutatókból, hiszen a Monarchia természetes közvetítő közeget jelentett a német kultúra felé. „Németország ismerős volt… […] egy württembergi német diák ugyanazzal az érzésbensőséggel reagál egy Goethe-sorra, mint ahogy visszhangzottam én vagy osztálytársaim a kassai és pesti iskolákban”[51] – írta az Egy polgár vallomásaiban Márai Sándor. A háború után pedig a numerus clausus következményeként a zsidó polgári családok gyermekei számára Németország jelentette a legfontosabb menekülési útvonalat az egyetemi továbbtanulás felé.[52]

A Magyarországról érkező diákokat, művész- és tudóspalántákat a hasonló nehézségek, neveltetés, műveltség egységes csoporttá szervezte, egymást segítették, összejártak, szellemi műhelyt szerveztek maguk köré. Márai a fent idézet gondolat folytatásaként erre a németországi magyar „emigráns” közegre, melynek ő is része volt, kissé ironikusan így emlékezett: „rokonnak s mégis kitanultabbnak véltük magunkat, mint a bennszülöttek, kiket mindenestől kissé naivnak tartottunk s úgy hittük, fürgébb észjárású agyberendezkedésünkkel, kevésbé akkurátus módszereinkkel, pedánsságmentes huszárbravúrjainkkal könnyedén boldogulunk közöttük. A németek mindent elhittek, amit Pesten a kávéházi főpincér, de még az atyafiságos korrektséggel jóhiszemű vidéki szolgabíró sem hitt volna el! Valahogy könnyebben fogtuk fel az életet, nem olyan alaposan s lelkiismeretesen, de nem is olyan nehézkesen... Aki odahaza csak tenget-lengett, Berlinben harmadnapra »karriert csinált« ezekben az években. […] Elszántak voltunk, háború utáni nemzedék, idegeinkben a pusztulás pánikjával, kételyek nélkül, éhesen és olyan rámenősen vágtunk neki a kimerült, alélt és oly jóhiszemű Németországnak.”[53]

A weimari köztársaság szellemi közege nyitott volt az extremitás és a minden konvenciót felrúgó művészi irányultság vagy tudományos újítás felé. Amellett, hogy a német egyetemek a klasszikus, akadémiai tudás központjainak számítottak, ide özönlöttek a tudományos avantgárd képviselői is: a radioaktivitás kutatása nyomán kialakult új nukleáris tudományok művelői, a Planck kvantumhipotéziséhez kapcsolódó elméletek megalkotói, Einstein 1905-ben megfogalmazott relativitáselméletének alapján a fizika újragondolásának hívei, a mikrobiológia első kutatói. A német egyetemek tanárai, mint Max Planck, Einstein, Werner Heisenberg, Max von Laue, Wolfgang Pauli, Erwin Schrödinger, a ’20-as években még nem tartoztak a legmagasabb rangú akadémiai körökbe, de óriási inspirátorai voltak a modern tudományos gondolkodásnak. A Magyarországról érkező diákok pedig az új természettudományos elméletek iránt igen nagy fogékonyságot mutattak. „A modern témák kutatása erősen kompetitív hajlamokat igényelt. A munka intellektuálisan hihetetlenül nehéz volt, […] részt venni […] csak állandó készenléttel, rendkívül gyors gondolkodással […] lehetett. […] A német tudomány »mandarin« társadalom volt, melynek klasszikus falai közé külföldinek igen nehéz volt bejutnia. A modern témák, melyeket a nagyméretű tudóstársadalomhoz képest úgyszólván senki nem űzött és nem értett, azzal a reménnyel kecsegtettek, hátha […] állást és megélhetést is kínálnak”[54] – írja Palló. Való igaz, hogy az újonnan jött magyarok közül még a legtehetségesebbek is, mint Neumann, Szilárd, Wigner, Gábor Dénes, Lánczos Kornél, Polányi Mihály kívül álltak a formális akadémiai világon, Einstein (közvetlen munkatársa volt számos egyéb magyar mellett Lánczos, Kemény János, Szilárd Leó), Planck, Niels Bohr, Schrödinger, Heisenberg követői és elgondolásaiknak rendkívül eredeti továbbfejlesztői voltak. És Teller Ede is ebbe a körbe tartozott.

1930-ra apja kérésére tisztességgel megszerezte a vegyészdiplomát. „Nagyon sok lombikot és kémcsövet törtem össze, ujjaimat elvagdostam, és egyszer majdnem megvakítottam magam”[55] – emlékezett vissza kémiai tanulmányaira Teller. Karlsruhei évei alatt a nála két évvel idősebb Kőrösy Ferenccel alakult ki a legbensőségesebb barátsága, aki az ’50-es évek végén a jeruzsálemi Héber Egyetem vegyészprofesszoraként vált híressé. Ez a bizalmas kapcsolat élete későbbi szakaszában is fontos támaszt jelentett. Felsőfokú tanulmányai során az is kiderült, hogy őt valójában a fizika érdekli, méghozzá szenvedélyesen. 1928-ban ezért beiratkozott a müncheni egyetem fizika és matematika szakára, majd – egy szerencsétlen baleset után: leugrott az akkoriban még nyitott ajtókkal közlekedő villamosról, megbotlott és a mozgó jármű levágta a lábfejét – átjelentkezett Lipcsébe, ahol Heisenberg tanítványa lett. Itt már olyan tudományos problémákkal foglalkozott – mint például a hidrogénmolekula energiaszintjének kérdése –, amelyek egész életét meghatározó kutatási irányt adtak. A lipcsei kutatómunka alapemberei, Heisenberg, Carl von Weizsäcker, Teller és Felix Bloch (Heisenberg lipcsei helyettese) a ’20-as évek végén még együtt dolgoztak, a második világháború alatt már Teller és Bloch Los Alamosban, Heisenberg és Weizsäcker a náci Németország valamelyik laboratóriumában fejlesztette az atombombát.[56]

1933-ra, amikor a náci párt Németországban átveszi a hatalmat, Teller már nemzetközi szinten elismert tudósa a modern fizikának, nyolc hónapot töltött Niels Bohr mellett Koppenhágában, számos fizikai összefüggés felfedezője, bizonyos jelenségek legmélyebb szintű értelmezője, a fizika legnagyobb koponyái, köztük Enrico Fermi, George Gamow, Hans Bethe, Walter Heitler a barátai. Tudósi életének kezdeti éveiről ad hangulatképet Mici Koppenhágából nevelőapjához írt levele: „Igazán, néha azt hiszem, hogy direkt disznóság, hogy milyen jó dolgom van. […] Egyelőre tevékenységi koefficiensem elég alacsony. Főleg mások által vezetett autón ülök. Közben, ha nem is bajok, de kalandok mindenesetre történnek velünk. Múltkor Placzek című fizikus vitt el autózni. A pofa Nandu II. brünni, de bécsinek állítja magát […]; Bohrnak az asszisztense, olyan nagyképű, hogy még Sir Tomot is megszégyeníti, de Kokóval [Teller Ede beceneve – SzN] nagyon jóban vannak. T. i. ha valaki jó fizikus és még hozzá jó vicceket tud csinálni, akkor Kokó minden más bűnüket megbocsátja az embereknek.”[57]

Tudományos eredményeinek köszönhetően Tellert Európa több rangos egyeteme is felkérte oktatónak. A politikai helyzet következtében azonban a fizika fellegvárait jelentő német kutatóhelyek már nem jöhettek szóba. „Amikor a Führer megjelent a színen, […] nyilvánvaló volt, ha folytatni akarom a munkámat, pályámat, akkor új befogadó ország után kell néznem!”[58] – emlékezett Teller Ede, majd miután 1934-ben házasságot kötött, feleségével már nem tért vissza Németországba. A koppenhágai ösztöndíj után Angliába, majd onnan az Egyesült Államokba vándoroltak.

JEGYZETEK

Titkosszolgálati akciók tudományos alapon

1  Lederman, 1997: 116.

2  Vö. Marx, 1997: 77.

3  Hargittai–Hargittai, 2016: 9.

4  Lénárd Fülöp, Bárány Róbert, Zsigmondy Richard Adolf, Szent-Györgyi Albert, Hevesy György, Békesy György, Wigner Jenő, Gábor Dénes, Milton Friedman, Carleton D. Gajdusek, Polányi János, Wiesel Elie, Harsányi János, Oláh György.

5  Idézi Marx, 1997: 77.

6  Az interjú 1963. december 3-án, a Sources for the History of Quantum Physics gyűjtésének keretében készült. Részletesen lásd Palló, 2004: 16. A téma nemzetközi feldolgozását lásd Marton, 2008.; Stinner, 1997: 518–622.; Wolff, 1991: 229–245.; McCagg, 1972.; Fermi, 1968: 53–62. A magyar szakirodalom feldolgozásai: Marx, 2000.; Czeizel, 2002.; Frank, 2012.; Hargittai, 2006.; Nagy, 1995.; Staar, 1991.

7  Palló, 2004: 97.

8  Palló, 2004: 90–98.; Erről a szellemi együttműködésről lásd még Nagy, 1989: 82–96.

9  Palló, 2004: 96–98.

10  Palló, 2004.

11  Fermi, 1968: 53-62.; McCagg, 1972.; Stinner, 1997: 518–622.

12  Palló, 2004: 198.

13  Palló, 2004: 200.

14  Öveges, 1978. július. 13.

15  Idézi Hargittai–Hargittai, 2016: 116.

16  A „marslakók” körében Madách művének hatásáról lásd Marx, 2000: 153, Frank, 2012: 311.

17  Frank, 2012: 52.

18  Kürti, 1991: 168.

19  A századforduló Budapestjének világáról lásd Lukacs, 1996.; Frank, 1997.; Hanák, 1988.

20  Polányi édesanyjának szalonjáról lásd Palló, 2004a: 174–175.; Vezér, 1986.

21  Marx György: Szubjektív fizikatörténet. In Fizikai Szemle 1990/7. 194. Lásd még Békés, 2004: 143.

22  Palló, 2000: 1039.

23  Palló, 2004: 118–126.

24  Simon, 2021: 23–25.

25  Macrae, 1992.

26  Avar, 1994: 6.

27  Frank, 2012: 31–42. Lásd még: Váradi, 1985: 230.; Frank (szerk.), 2006: 5–12.

28  Frank, 1997: 73.

29  Váradi, 1985: 229.

30  Haller István kultuszminiszter 1920 februárjában rendeletben utasította az egyetemeket, hogy a zsidó hallgatóknak bizottság előtt kell elszámolniuk a 1918–19-es tevékenységükről. Lásd Lebovits, 2007: 59–60.

31  Lásd Vértes (szerk.), 2002: 7; Lebovits, 2007: 61.; Karády, 1985: 40–90.

32  ÁBTL 3.2.4. K-1527/1. 8. A nemzetközi tudomány magyar munkatársai (tanulmány), d. n.

33  Szovjet tanácsadók szerepéről lásd Baráth, 2012a: 49–65.; Baráth, 2017.

34  Lásd Állambiztonsági bibliográfia 1945–1990: https://www.abtl.hu/iratok/segedletek/allambiztonsagi_bibliografia

35  Néhány alapmű a szerzőktől: Palló, 2004; Marx, 2000; Czeizel, 2002; Frank 2012; Hargittai 2006; Nagy, 1995, Békés, 2004; Bödők, 2009; Beck, 1996.

36  Gervai, 2015: 53–78.

37  Hargittai, 2011: 64–71.

38  A tanulmány első verziójának megjelenése: Szekér, 2022: 103–143.

39  Tóth, 2011; Palasik, 2011; Pál, 2022: 222–237.; Pál–Hegedüs, 2023: 127–191.

40  A tudományos-műszaki hírszerzés történetéről lásd Ungváry, 2020: 355–380.; Borvendég, 2017: 11–16.; Pál, 2021: 91–103.

Sok akció a semmiért – Teller Ede

1  Idézi Hargittai, 2011: 331.

2  Uo: 494.

3  Lásd Hargittai–Hargittai, 2003: 1547–1553.

4  Marton, 2008: 168.

5  Hargittai–Hargittai, 2003: 1547.

6  Uo.

7  Palló, 2008: 321–327.

8  Uo: 321.

9  Uo.

10  Palló, 2008: 321.

11  Marton, 2008: 222.

12  Krajcsír, 2023.

13  Idézi Hargittai–Hargittai, 2003: 173.

14  Hargittai István–Hargittai Magdolna: Találkozások Heisenberggel, Landauval, Paulinggal és másokkal. Teller Edével és feleségével Hargittai István és Magdolna beszélgetett. Fizikai Szemle, 1998. 1.

15  Idézi Marton, 2008: 183.

16  Magos Gábor, Teller Ede sógora által adott információ. ÁBTL 3.2.4 K-1547/2. 130. Jelentés a „Kárász” ügyről, 1955. március 26.

17  Idézi Hargittai–Hargittai, 2003: 1551.

18  Hargittai–Hargittai, 2003: 158.

19  Ezt a jellemzést Magos Gábor, Teller Ede sógora adta. ÁBTL 3.2.4 K-1547/2. 130. Jelentés a „Kárász” ügyről, 1955. március 26.

20  Hargittai, 2011: 49–50.

21  Szilágyi, 2017: 8.

22  Szekernyés, 2008: 82–92.

23  ÁBTL 3.2.4 K-1547/4. 22. Hess Magda levele dr. Teller Miksánénak.

24  Blumberg–Owens–Egri, 1989: 17.

25  Idézi Hargittai, 2011: 37.; Teller életrajzi könyvében saját magát szorongó gyerekként jellemzi. Teller, 2002.

26  Frank, 2012: 47–51.

27  Lásd Palló, 2008: 322

28  Szekernyés, 2008: 90.

29  Hargittai–Hargittai, 1998: 1.

30  Uo.

31  Marton, 2008: 53.

32  Hargittai István kutatásai szerint Teller osztályába az 1917–18-as tanévben 45 diák járt, ebből tizennyolcan zsidó vallásúak voltak, de e fölött voltak még többen kikeresztelkedett zsidó származású gyerekek. Hargittai, 2009: 175.

33  Berényi, 1988: 446–452.

34  VERITAS TKIL OHA, 531. Interjú Gimes Judittal és Magos Gáborral. Készítette Standeisky Éva, 1993–1994, 52.

35  Blumberg–Owens–Egri, 1989: 21.

36  Mici édesanyjának második házasságából még négy gyermek született, de egy ikerpár a születést követően meghalt. Idősebb öccse, István Ausztráliába emigrált, a fiatalabb, Gábor, aki később Magos névre magyarosította a nevét, agrárszakemberként dolgozott Magyarországon. Nagy Imre híveként részt vett az 1956-os forradalomban, majd Svájcba emigrált. Magos Gábor felesége Gimes Judit, Gimes Miklósnak, a Nagy Imre-per kivégzett mártírjának húga.

37  ÁBTL 3.2.4 K-1547/2. 130. Jelentés a „Kárász” ügyről. 1955. március 26.

38  ÁBTL 3.2.4 K-1547/2. 130. Jelentés a „Kárász” ügyről. 1955. március 26.

39  Uo. 129/1.

40  Lásd Birki–Széll, 1972: 935 – 941. Birki Ágnes Beck András szobrászművészhez ment feleségül, a Rajk-perben az 1933-as letartóztatása volt az egyik alapja a Rajkkal szemben felhozott rendőrspicli vádnak, amit Birki soha nem ismert el. 1956 után férjével Párizsba emigrált.

41  ÁBTL 3.2.4. K-1547/2. 120/1. Feljegyzés a „Kárász” ügyről. 1955. január 26.

42  ÁBTL 3.2.4. K-1547/2. 120. Feljegyzés a „Kárász” ügyről. 1955. január 26.

43  „Tagadnak a kommunista szervezkedéssel vádolt egyetemi hallgatók”. Esti Kurír, 1933. május 8. 11.

44  ÁBTL 3.2.4 K-1547/2. 129/1. Jelentés a „Kárász” ügyről. 1955. március 26.

45  Uo.

46  Uo.

47  A Nemzeti páholy 1904. december 12-én tartott értekezletén mondott felszólalása a páholy gondozásában kiadott füzetsorozat részeként nyomtatásban meg is jelent: Dr. Teller, 1904.

48  Lásd dr. Szladits Károly nyilatkozata dr. Borbás Gáspár igazolásának ügyében. Idézi Borbás, 2023: 184.

49  Hargittai–Hargittai, 1998: 1.

50  ÁBTL 3.2.4. K-1547/2. 120. Feljegyzés a „Kárász” ügyről, 1955. január 26.

51  Márai, 1997: 194.

52  Lásd Frank, 2012: 99–113.

53  Márai, 1997: 195–196.

54  Palló, 2004: 111–112.

55  Blumberg–Owens–Egri, 1989: 25.

56  Blumberg–Owens–Egri, 1989: 30.

57  ÁBTL 3.2.4. K-1547/4. 4. Harsányi-Schütz Auguszta levele Schütz Aladárnak, 1934. július 27.

58  Idézi Blumberg–Owens–Egri, 1989: 35.