Miháel Bár-Zohár – Nisszim Misál

MOSZÁD

Az izraeli titkosszolgálat

legjelentősebb műveletei

GABO

A fordítás Michael Bar – Zohar – Nissim Mishal: Mossad . The Greatest Missions of the Israeli Secret Service (Ecco, 2012) alapján készült

Szerkesztő: Sebes Katalin

Szakértő: dr. Kis-Benedek József, Haraszti György

A borítót tervezte: Gyergyák Bence

Borítóterv: Kozári Imre

Copyright © 2012 by Michael Zohar and Nissim Mishal

Hungarian Translation © Zentai György, 2013

Copyright © GABO Kiadó

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN  978-963-689-773-4

Kiadja a GABO Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Irodalmi vezető: Rózsa Judit

Az EPUB konverziót Kühne Andrea készítette

TK-nak

BEVEZETÉS
Egyedül az oroszlán barlangjában

2011. november 12-én hatalmas robbanás történt Teherán közelében, egy titkos rakétabázison, amelyben a Forradalmi Gárda tizenhét tagja veszítette életét, s amely tucatnyi rakétát változtatott fekete fémkupaccá. Hasszán Tehrani Moghaddam tábornok, a nagy hatótávolságú Sahab rakéták „atyja” és az iráni rakétaprogram vezetője ugyancsak a robbanás áldozatául esett. A bombatámadás titkos célpontja azonban nem ő volt, hanem egy szilárd tüzelőanyagú, atomtöltettel is felszerelhető rakéta, amelynek több mint 9000 kilométeres hatótávolsága azt jelentette, hogy egy föld alatti iráni rakétasilóból elindítva akár az Egyesült Államokat is el tudta volna érni.

Az iráni vezetők tervei szerint az új rakéta térdre kényszeríthette volna Amerika nagyvárosait, lehetővé téve, hogy Irán legyen a világ meghatározó hatalma. A novemberi robbantás több hónappal késleltette a fejlesztési programot.

Noha az új, nagy hatótávolságú rakéta célpontja Amerika volt, a bombatámadást az izraeli titkosszolgálat, a Moszád hajtotta végre. A szervezet, amióta hatvan évvel ezelőtt megalakult, félelmet nem ismerve végzi titkos munkáját az Izraelt és a nyugati világot fenyegető veszélyek elhárítására. A Moszád hírszerző tevékenysége és hadműveletei napjainkban minden korábbinál nagyobb hatással vannak az amerikaiak biztonságára otthon és külföldön egyaránt.

Külföldi források szerint jelenleg a legnagyobb kihívást a Moszád számára az iráni vezetésnek az a nyílt és egyértelmű ígérete jelenti, hogy letörlik Izraelt a térképekről. Konok árnyékháború vette kezdetét: iráni nukleáris létesítmények ellen követnek el szabotázsakciókat, atomtudósokat likvidálnak, fedőcégek által hibás berendezéseket és nyersanyagokat szállítanak, magas rangú katonatisztek és kutatók dezertálását szervezik meg, iráni számítógépes hálózatokat fertőznek meg vírussal. A Moszád állítólag Irán atomhatalommá válása és annak az Egyesült Államokra, valamint az egész világra gyakorolt hatása ellen folytat küzdelmet. S miközben sikerült évekkel késleltetniük az iráni atombomba elkészítését, titkos háborújuk kezd eljutni végső határára, ami után már csak egyetlen megoldás marad: a nyílt katonai csapás.

A terrorizmus elleni harcban, az 1970-es évektől a Moszád számos jelentős terroristavezért fogott el és végzett ki Bejrútban, Damaszkuszban, Bagdadban, Tuniszban, valamint Párizsban, Rómában, Athénban és Cipruson. 2008. február 12-én a nyugati média híradásai szerint a Moszád ügynökei Damaszkuszban csapdába csalták és megölték Imád Mugnijét, a Hezbolláh katonai vezetőjét. Mugnije esküdt ellensége volt Izraelnek, de az FBI körözési listáján is az első helyen szerepelt. Ő tervelte ki és hajtotta végre azt a bejrúti merényletet, amelyben az amerikai haditengerészet 241 katonája veszítette életét. Több száz amerikai, izraeli, francia és argentin áldozat vére tapadt a nevéhez. Napjainkban az al-Káida és az Iszlám Dzsihád szervezetek vezetői ellen folyik a hajsza a Közel-Keleten.

Amikor azonban a Moszád figyelmeztette a nyugati országokat, hogy az „arab tavasz” könnyen „arab télbe” fordulhat át, mégis úgy tűnt, senki sem hallgat rájuk. 2011-ben a Nyugat úgy gondolta, a demokrácia, a szabadság és az emberi jogok tiszteletben tartásának új korszaka köszönthet be a közel-keleti térségben. Az egyiptomi nép támogatásának reményében nyomást gyakoroltak Mubárak elnökre, legközelebbi szövetségesükre az arab világban, azért, hogy mondjon le. A kairói Tahrír teret ellepő első demonstrálók azonban amerikai zászlók égetésébe kezdtek, megrohamozták az izraeli nagykövetséget, követelték az Izraellel kötött békeszerződés felmondását és civil szervezeteknél dolgozó amerikai aktivistákat tartóztattak le. A szabad választások eredményeképpen a Muszlim Testvériség került hatalomra, s Egyiptom jelenleg az anarchia és a gazdasági katasztrófa határán ingadozik. Fundamentalista iszlám rezsim van kialakulóban Tunéziá-ban, s nagy valószínűséggel ugyanez a sors vár Líbiára is. Jemenben teljes a felfordulás. Szíriában Aszad elnök a saját népét mészárolja. Az olyan mérsékelt államok, mint Marokkó, Jordánia, Szaúd-Arábia vagy az Egyesült Arab Emírségek úgy érzik, nyugati szövetségeseik elárulták őket. Az emberi jogok tiszteletben tartásával, a nők jogainak elismerésével és a demokratikus törvénykezés bevezetésével kapcsolatos reményeket rövid idő alatt szertefoszlatták a jól szervezett és a tömegekkel közelebbi kapcsolatot ápoló fanatikus vallási pártok.

Az „arab tél” időzített bombává változtatta a Közel-Keletet, amely fenyegetést jelent az izraeli népre és nyugati szövetségeseire is. A történelem előrehaladtával a Moszád akciói egyre kockázatosabbá, ám egyszersmind a nyugati világ szempontjából egyre nagyobb jelentőségűvé váltak. A Moszád bizonyult a leghatékonyabb védelemnek az iráni atomfenyegetés, a terrorizmus és minden egyéb veszély ellen, amely a forrongó közel-keleti térségben gyökerezett. S ami a legfontosabb, a Moszád az utolsó esély a nyílt fegyveres konfliktus elkerülésére.

A szervezet nélkülözhetetlen elemei azok a névtelen katonák, nők és férfiak, akik életüket kockáztatva, családjuktól távol, valós kilétüket titkolva hajtják végre vakmerő akcióikat ellenséges országokban, ahol a legkisebb hiba is a letartóztatásukhoz, kínvallatásukhoz és halálukhoz vezethet. A hidegháború idején a legrosszabb, ami egy idegen ügynökkel történhetett, ha valamelyik nyugati vagy a kommunista táborhoz tartozó országban letartóztatták, az volt, hogy egy hideg, ködös reggelen egy berlini hídon kicserélték egy másik ügynökre. Orosz vagy amerikai, brit vagy keletnémet – az ügynökök mindig biztosak lehettek benne, hogy nincsenek egyedül, valaki majd hazajuttatja őket. A Moszád magányos harcosait azonban nem várják kicserélendő foglyok, sem ködös hidak; vakmerőségükért az életükkel fizethetnek.

Könyvünkben a Moszád történetének legnagyszerűbb akcióit és legbátrabb hőseit igyekszünk bemutatni, de szót ejtünk azokról a hibákról és kudarcokról is, amelyek nemegyszer befeketítették a szolgálatról alkotott képet, és alapjaiban rengették meg a szervezetet. Ezek az akciók alakították Izrael sorsát, és sok szempontból a világét is. A közös pont pedig, amely az összes Moszád-ügynököt összeköti, a hazájuk iránt érzett mély, idealisztikus rajongás, a teljes elkötelezettség fennmaradása ügyében, és az állandó készenlét arra, hogy akár a legnagyobb kockázatot is vállalják, a legszörnyűbb veszedelmekkel is szembenézzenek Izrael érdekében.

1. FEJEZET
Az Árnyak királya

1971 késő nyarán heves vihar csapott le a Földközi-tenger partvidékére, hatalmas hullámokkal ostromolva Gáza partjait. Az arab halászok megfontoltan a parton maradtak; nem lett volna bölcs dolog ezen a napon kimerészkedniük az alattomos tengerre. Ehelyett döbbenten figyelték, amint egyszer csak egy rozoga hajó emelkedik ki hirtelen a zúgó habok közül, és nagyot döccenve megfeneklik a nedves homokon. Néhány gyűrött, csuromvizes ruhát és kafíját viselő palesztin ugrott le róla, és gázolt ki a partra. Borostás arcukon a hosszú tengeri utazás okozta kimerültség tükröződött, de nem volt idő pihenésre, rohanniuk kellett, hogy mentsék az életüket. A haragvó tengeren ugyanis egy izraeli torpedónaszád tűnt fel, állig felfegyverzett katonákkal a fedélzetén. Teljes sebességgel közelített a parthoz: a katonák kiugráltak a sekély vízbe, és tüzet nyitottak a menekülő palesztinokra. Néhány gázai fiatal, aki a parton játszott, odaszaladt a palesztinokhoz, és egy közeli gyümölcsösbe menekítették őket. Az izraeli katonák nyomukat vesztették, de szétszóródtak a parton, a szökevények után kutatva.

Még ugyanaznap éjszaka egy kalasnyikovos fiatal palesztin surrant be a gyümölcsöskertbe, ahol a szökevények egy sarokban kuporogtak.

– Kik vagytok, testvéreim? – kérdezte.

– A Népi Front Palesztina Felszabadításáért tagjai vagyunk – válaszolták. – A türoszi menekülttáborból jöttünk, Libanonból.

– Merhabá, isten hozott benneteket – mondta az ifjú.

– Ismered a parancsnokunkat, Abú-Szaifot? Ő küldött minket, hogy találkozzunk a Népi Front vezetőivel Beit Lahiában [terroristaközpont a Gázai övezet déli részén]. Van pénzünk és fegyverünk, és innen akarjuk irányítani a műveleteinket.

– Segítek nektek – felelte a fiatalember.

Másnap reggel egy csoport fegyveres terrorista kísérte a jövevényeket a Dzsabália menekülttábor egyik elhagyatott házába. Bevezették őket a nagyszobába, és helyet kínáltak nekik egy asztalnál. Kis idő múlva beléptek a Népi Front vezetői. Szívélyesen üdvözölték libanoni testvéreiket, és asztalhoz ültek velük szemben.

– Kezdhetjük? – kérdezte egy vörös kafíját viselő zömök, kopaszodó fiatalember, nyilvánvalóan a libanoni csoport vezetője. – Mindenki itt van?

– Mindenki.

A libanoni megemelte kezét, és az órájára pillantott. Ez volt az előre megbeszélt jel. A „libanoni követség” tagjai hirtelen fegyvert rántottak, és tüzet nyitottak; egy perc sem telt belé, s Beit Lahia terroristái halottak voltak. A „libanoniak” kirohantak a házból, s a Dzsabália tábor kanyargós sikátorain és Gáza forgalmas utcáin keresztül hamarosan izraeli területre értek. Aznap éjjel a vörös kafíját viselő férfi, Méir Dágán százados, az IDF (Izraeli Védelmi Erők) titkos „Rimon” kommandójának parancsnoka jelentést küldött Áriél (Árik) Sáron tábornoknak, miszerint a Kaméleon-hadműveletet sikerrel végrehajtották. A gyilkos terroristacsoport, a Beit Lahia-i Népi Front összes vezetője meghalt.

Dágán ekkor még csak huszonhat éves volt, de máris legendás harcos. Az egész hadműveletet ő tervelte ki: azt, hogy libanoni terroristáknak adják ki magukat, akik egy ósdi hajóval érkeznek meg az izraeli Ásdod kikötőjéből; az éjszakai rejtőzködést; a találkozót a terroristák vezetőivel és az akciót követő szökési útvonalat. Még az izraeli ál-torpedónaszád üldözését is maga szervezte. Dágán volt a megtestesült gerilla, kemény és kreatív, aki nem feltétlenül ragaszkodik a bevetés során alkalmazandó szabályokhoz. Jichák Rabin mondta egyszer róla: „Méirnek megvolt az a sajátos képessége, hogy akciófilmekre emlékeztető terroristaellenes műveleteket találjon ki.” A későbbi Moszád-főnök, Dánni Játom zömök, ritkás hajú fiatalként emlékezett vissza Dágánra, aki egykor felvételét kérte a legnagyobb presztízsű izraeli kommandós egységnek számító Szájeret Mátkálba, és mindenkit elkápráztatott késdobáló tehetségével. Hatalmas kommandós kését elhajítva halálbiztosan talált célba. De hiába célzott kitűnően, a Szájeret Mátkál felvételi vizsgáján elbukott, így egyelőre be kellett érnie azzal, hogy az ejtőernyősöknél teljesít szolgálatot. A hetvenes évek elején a Gázai övezetbe küldték. A területet az 1967-es hatnapos háborúban hódította meg Izrael, s ettől kezdve valóságos darázsfészekké, gyilkos terroristaközponttá vált. A palesztin terroristák napi rendszerességgel gyilkolták az izraelieket, s az IDF elvesztette az ellenőrzést az erőszakos menekülttáborok felett.

1971. január 2-án egy ország gyászolta az Arrojo család bájos gyermekeit, az ötéves Ávigailt és a nyolcéves Markot, akiket bomba tépett szét, melyet egy terrorista hajított be szülei autójába. Áriél (Árik) Sáron tábornok eldöntötte, hogy véget kell vetni a mészárlásnak. Összetoborozta néhány harcedzett régi barátját, valamint egy pár ifjú katonát. Az utóbbiak egyike volt a kerek képű, alacsony, izmos testalkatú tiszt, Dágán is, aki bottal járt, mivel a hatnapos háború során aknára lépett. A Beér Seva-i Szoroka Kórházban aztán beleszeretett Biná nővérbe, aki ápolta, és gyógyulását követően feleségül is vette.

Dágán bottal, több pisztollyal és géppisztollyal felfegyverkezve, oldalán egy dobermannal járta a megszállt Gáza utcáit. Egyesek azt állították, látták őt arabnak öltözve szamárháton közlekedni a veszélyes sikátorokban. Fogyatékossága a legkisebb mértékben sem csökkentette eltökéltségét, hogy a legkockázatosabb akciókat is végrehajtsa. Gondolkodása egyszerű volt: ellenségeink, a gonosz arabok az életünkre törnek, ezért nekünk kell előbb megölni őket. Dágán hozta létre az első titkos izraeli kommandót, amelynek tagjai magukat arabnak álcázva, mélyen az ellenség területére behatolva tevékenykedtek. Hamarosan az „Árik kivégzőosztaga” néven váltak ismertté, s a szóbeszéd szerint gyakran hidegvérrel végeztek a foglyul ejtett terroristákkal. Állítólag olyan is előfordult, hogy a terroristát egy sötét sikátorba vitték, és azt mondták neki: – Van két perced, hogy eltűnj – majd miután menekülni próbált, agyonlőtték. Néha látszólag véletlenül elveszítettek egy tőrt vagy egy pisztolyt, s ha a terrorista érte nyúlt, megölték. Újságírók beszámolója szerint Dágán reggelenként kiment a mezőre vizelni, s míg egyik kezével a műveletet segítette, a másikkal üres kólásdobozra lövöldözött. Dágán tagadta az efféle beszámolókat: – Mindannyiunkkal kapcsolatban léteznek legendák – mondta –, de a leírtak jó része egyszerűen nem igaz.

A kis izraeli kommandós egység tagjai kemény, kegyetlen háborút vívtak, naponta kockára téve életüket. Dágán emberei gyakran öltöztek nőnek vagy halásznak, hogy felkutassák az ismert terroristákat. Máskor magukat is arab terroristának adva ki csalták csapdába a Fatah embereit, s az ezt követő tűzharcban végeztek velük. 1971. január 29-én Méir és emberei a Dzsabália tábor körül járőröztek két terepjáróval. Az egyik kereszteződésben egy taxival kerültek szembe, amelynek utasai között Dágán felismerte a hírhedt terroristát, Abú Nimert. Parancsára a terepjárók megálltak, és a katonák körülvették a kocsit. Dágán megindult az autó felé, mire Abú Nimer kiszállt, kézigránátot lengetve a kezében. Ránézett Dágánra, és kihúzta a biztosító szeget. – Gránát! – üvöltötte Dágán, de ahelyett, hogy menedéket keresett volna, rávetette magát a férfira, a földhöz szegezte, és kitépte a kezéből a gránátot. Tettéért Bátorság Érdeméremmel tüntették ki, később mégis azt híresztelték, hogy miután arrébb taszította a kézigránátot, puszta kézzel végzett Abú Nimerrel.

Évekkel később, ritka interjúinak egyikében, melyet az izraeli újságírónak, Ron Lesemnek adott, Dágán azt állította: – A Rimon nem volt kivégzőosztag… Nem a Vadnyugaton voltunk, ahol bárki boldogan lövöldözhetett. Sosem bántottunk nőket vagy gyerekeket… Azokat támadtuk, akik brutális gyilkosságokat követtek el. Megöltük őket, ami mások számára is elrettentésül szolgált. A polgári lakosság és az állam védelme olykor olyan dolgok megtételére is rákényszerít, amelyek szemben állnak a demokratikus értékekkel. Valóban igaz, hogy az olyan egységeknél, mint a miénk, a jó és a rossz közötti határ gyakran elmosódhat. Ezért kell biztosnak lenned abban, hogy a legkiválóbb emberekkel dolgozol. A legmocskosabb akciókat a legbecsületesebb emberekkel kell végrehajtani.

Hogy demokratikus módon-e vagy sem, Sáron, Dágán és társaik gyakorlatilag véget vetettek a terrorizmusnak Gázában, s a terület évekre csendes és békés maradt. Egyesek azonban továbbra is állítják, hogy Sáron egyszer félig viccesen megjegyezte: – Méir specialitása az arabok lefejezése.

A valódi Dágánt azonban csak nagyon kevesen ismerik. 1945-ben Méir Huberman néven látta meg a napvilágot az ukrajnai Herszon városától nem messze, egy vasúti kocsiban, melyben családja Szibériából menekült Lengyelország felé. Legtöbb családtagja a holokauszt áldozata lett; ő szüleivel Izraelbe emigrált, s egy Lod nevű arab város szegénynegyedében nőtt fel, Tel-Avivtól 25 kilométerre. A legtöbben rettenthetetlen harcosként ismerik, de kevesen tudnak titkos szenvedélyeiről: hogy imádja a történelmi témájú könyveket, vegetáriánus, rajong a komolyzenéért, és hobbiszinten fest és szobrászkodik.

Méir nagy érdeklődést mutatott családja és a zsidó nép története iránt. A zsidóknak a holokauszt idején átélt borzalmas szenvedései arra indították, hogy életét az újonnan megszületett Izrael Állam védelmének szentelje. Ahogy a hadseregben felfelé haladt a ranglétrán, minden újabb kinevezése után az volt az első dolga, hogy felakasszon egy nagy képet irodája falára, melyen egy öreg zsidó térdelt imasálba burkolózva, egyik oldalán egy botot, a másikon pedig egy puskát tartó SS-tiszttel. – Az öregember a nagyapám – mesélte Dágán a látogatóknak. – Csak ránézek a képre, és tudom, hogy erősnek kell lennünk, és meg kell védenünk magunkat, hogy a holokauszt soha többé ne történhessen meg.

Az öreg valóban Dágán nagyapja volt – Ber Ehrlich Slusni, akit néhány másodperccel a kép elkészülte után gyilkoltak meg Lukovban.

1973-ban, a jom kippuri háború idején Dágán egyike volt az első izraelieknek, akik egy felderítő egység tagjaként átkeltek a Szuezi-csatornán. Az 1982-es libanoni háborúban saját páncélosegysége élén tört be Bejrútba. Nem sokkal később a dél-libanoni biztonsági zóna parancsnoka lett, s itt az élére vasalt tábornoki egyenruhából újra előbújt a vakmerő gerillaharcos.

Libanonban Dágán újraélesztette a titkos műveletek, az álcázás és a megtévesztés egykor Gázában alkalmazott alapelveit. Ennek hatására katonái új nevet adtak titokzatos parancsnokuknak: úgy hívták, az „Árnyak királya”. A libanoni élet a titkos szövetségekkel, árulásokkal, kegyetlenségekkel és fantomháborúkkal Dágán kedvére volt. – „Már azelőtt, hogy a tankjaink behatoltak volna Bejrútba, tökéletesen ismertem a várost” – mesélte. A libanoni háborút követően sem hagyott fel titkos akcióival. 1984-ben hivatalos megrovást kapott Mose Lévi vezérkari főnöktől, amiért arab ruhában mászkált a terroristák bahamduni főhadiszállása környékén.

Az első intifáda (az 1987 és 1993 közötti palesztin felkelés) idején Dágánt Ciszjordániába vezényelték, ahol Ehud Bárák vezérkari főnök tanácsadójaként ismét visszatért régi szokásához, s még Bárákot is rávette, hogy csatlakozzék hozzá. Jó palesztinokhoz illő módon melegítőbe öltöztek, és egy helyi rendszámtáblás világoskék Mercedesben autókázni kezdtek Nablusz veszedelmes óvárosában. Visszatértük nagy riadalmat és megdöbbenést keltett a főhadiszállást őrző katonák körében, amikor rájöttek, kik is ültek a kék autóban.

1995-ben az ekkor már vezérőrnagyi rangot viselő Dágán otthagyta a hadsereget, és bajtársával, Joszi Ben Hánánnal tizennyolc hónapos ázsiai motorkerékpár-túrára indult. Utazásuk azonban Jichák Rabin meggyilkolásának hírére félbeszakadt. Izraelbe visszatérve Dágán egy ideig a terrorellenes ügyosztálynál dolgozott, később bizonytalan kísérletet tett, hogy átnyergeljen az üzleti életbe, és segítette Sáront a Likúd Párt választási kampányában. 2002-ben azután hazament galileai otthonába a könyveihez, hanglemezeihez, a festőpalettájához és a vésőjéhez.

Harminc évvel Gáza után az immár nyugalmazott tábornok még szinte csak ismerkedett a családjával – „hirtelen ráébredtem, hogy a gyerekeim már felnőttek” –, amikor régi bajtársa, az akkori miniszterelnök, Áriél Sáron felhívta.

– Azt szeretném, ha te lennél a Moszád főnöke – mondta Sáron ötvenhét éves barátjának. – Olyan emberre van szükségem a Moszád élén, akinek tőr van a fogai között.

2002-re a Moszád veszíteni kezdett korábbi erejéből. A megelőző években elkövetett számtalan baklövés alaposan megtépázta a szervezet tekintélyét. A legnagyobb publicitást az a fiaskójuk kapta, amikor sikertelen merényletet követtek el a Hamász egyik vezetője ellen Ammanban, valamint amikor Svájcban, Cipruson és Új-Zélandon izraeli ügynököket fogtak el; mindezek súlyosan rombolták a Moszád megítélését. A Moszád akkori főnöke, Efráim Hálévi nem volt képes megfelelni az elvárásoknak. Hálévi, hazája egykori Európai Unióhoz delegált brüsszeli nagykövete jó diplomata és elemző volt, de nem igazi vezető, nem igazi harcos. Sáron bátor és kreatív személyt akart a Moszád élére, aki komoly erőt képvisel a muszlim terrorizmus és az iráni atomprogram elleni küzdelemben.

Dágánt nem fogadták örömmel a Moszádnál. Kívülálló volt, aki leginkább a hadműveletekkel foglalkozott, és nem sokat törődött a hírszerzői elemzésekkel vagy a titkos diplomáciai kapcsolatokkal. Tiltakozása jeléül a Moszád több magas beosztású tisztje is benyújtotta lemondását, de Dágánt ez nemigen foglalkoztatta. Újjáépítette az operatív egységeket, szoros munkakapcsolatot alakított ki a külföldi titkosszolgálatokkal, és kiemelt figyelmet fordított az Irán jelentette fenyegetésre. 2006-ban, amikor a második, pusztító libanoni háború kitört, ő volt az egyetlen izraeli vezető, aki ellenezte a heves légicsapásokon alapuló stratégiát. Dágán a szárazföldi offenzíva híveként nem bízott abban, hogy a légierő megnyerheti a háborút. A háború végkimenetele azután őt igazolta.

A sajtó ennek ellenére sokat bírálta, amiért keményen bánt a beosztottjaival. Frusztrált egykori Moszád-tisztek rohanták meg a médiát panaszaikkal, állandó tűz alatt tartva Dágánt. „Ki vagy, Dágán?” – tette fel a kérdést ironikusan az egyik népszerű publicista.

Aztán egy nap a főcímek hirtelen megváltoztak. Hízelgő hangvételű, szuperlatívuszokkal teli cikkek lepték el a napilapokat, melyek Dágánt mint „a Moszád becsületének megmentőjét” éltették.

Dágán parancsnoksága alatt a Moszád korábban elképzelhetetlen sikersorozatot hajtott végre: megölte Imád Mughnijét, a Hezbolláh őrült gyilkosát Damaszkuszban, lerombolta a szíriai atomreaktort, valamint kulcsfontosságú terroristavezéreket likvidált Libanonban és Szíriában. És végül, de nem utolsósorban, Dágán fáradhatatlan és könyörtelen hadjáratot vezetett az iráni atomprogram ellen

2. FEJEZET
Temetés Teheránban

2011. július 23-án, délután 4.30-kor két motoros tűnt fel Teherán déli részén, a Bani Hasem utcában, és dzsekijük alól automata fegyvert rántva elő lelőttek egy éppen hazafelé tartó férfit. A gyilkosságot követően azonnal eltűntek a helyszínről, még jóval a rendőrség megérkezése előtt. Az áldozat Darius Rezaei Nadzsad harmincöt éves fizikaprofesszor volt, a titkos iráni atomprogram egyik fontos alakja. Ő fejlesztette a nukleáris robbanófejek aktiválásához szükséges elektromos kapcsolókat.

Nem Rezaei Nadzsad volt az első iráni tudós, aki erőszakos halált halt. 2010. november 29-én, reggel 7.45-kor egy motoros jelent meg az iráni atomprogram tudományos vezetőjének, dr. Madzsid Sarijarinak a kocsija mögött Teherán északi negyedében. A bukósisakot viselő motoros egy – minden bizonnyal tapadókorongokkal ellátott – eszközt erősített az autó hátsó szélvédőjére. Néhány másodperccel később a szerkezet felrobbant, megölve a negyvenöt éves fizikust és megsebesítve feleségét. Ezzel egy időben a dél-teheráni Atasi utcában egy másik motoros ugyanilyen eszközt helyezett egy másik jelentős atomtudós, dr. Ferejdun Abbászi-Davani Peugeot 206-osára. A robbanásban Abbászi-Davani és a felesége is sérüléseket szenvedett.

Az iráni kormány azonnal a Moszádot vádolta az akciókkal. A két tudósnak az iráni atomprogramban betöltött valódi szerepét sűrű homály fedte, ám Ali Akbar Szalehi, a program irányítója kijelentette, Sarijari mártírhalált halt, a szervezet pedig a „legértékesebb virágát” veszítette el személyében.

Ahmadinezsád elnök ugyancsak kifejezte a két áldozat iránti nagyrabecsülését, mégpedig eredeti módon: mihelyst Abbászi-Davani felépült sérüléseiből, elnökhelyettessé nevezte ki.

A tudósok támadóit nem találták meg.

A két vezető tudós elleni egyidejű támadás, mely szoros összefüggésben állt az atomfegyverprogrammal, ráirányította a figyelmet több más, hasonlóan rejtélyes halálesetre.

2010. január 12-én, reggel 7.50-kor Maszúd Ali Mohammadi professzor kilépett az észak-teheráni Ghejtarihe negyedben, a Sariati utcán álló házából, és útnak indult a Sarif Egyetemre, a laboratóriumába.

Amikor megpróbálta kinyitni a kocsiját, hatalmas robbanás rázta meg a csendes környéket. A helyszínre kiérő biztonsági erők már csak azt láthatták, hogy a detonáció darabokra tépte az autót és a tudós testét egyaránt. A gyilkos robbanótöltetet az autó mellett egy parkoló motorkerékpáron rejtették el. A sajtó azt állította, a gyilkosságot a Moszád ügynökei követték el. Ahmadinezsád iráni elnök szerint „a merénylet cionista módszerekre emlékeztetett”.

Az ötvenéves Mohammadi professzor a kvantumfizika szakértője és az iráni atomprogram tanácsadója volt. Egyes lapok azt állították, hogy tagja volt a Forradalmi Gárdának, a kormányhoz hű fegyveres alakulatnak is. Mohammadi életét azonban, ahogy a halálát is, rejtély övezte. Egyes barátai szerint csak elméleti kutatásokban vett részt, és semmi köze nem volt a katonai projektekhez, sőt voltak, akik azt állították, hogy támogatta a disszidens mozgalmakat, és kormányellenes tüntetéseken is részt vett.

Mások ugyanakkor azt hangoztatták, hogy titokban kulcsszerepet játszott az iráni atomprogramban. Ami a politikai irányultságát illeti, a temetésén résztvevők fele a Forradalmi Gárda tagja volt. Koporsóját a Forradalmi Gárda tisztjei vitték. A későbbi nyomozások pedig arra engedtek következtetni, hogy Mohammadi igenis komoly szereplője volt az atomprogramnak.

És nem Mohammadi volt az első tudós, akit a feltételezések szerint a Moszád ölt meg. 2007 januárjában a londoni Sunday Times arról számolt be, hogy Moszád-ügynökök megmérgezték dr. Ardasir Hosszeinpurt. A texasi székhelyű Stratfor stratégiai és hírszerzési elemzőközpont szerint a gyilkossághoz radioaktív mérget használtak. Az irániak képtelenségnek tartották az információt, azt állítván, hogy a Moszád sohasem tudna végrehajtani egy ilyen akciót Iránon belül, s hogy „Hosszeinpur professzor füstmérgezésben halt meg, amikor kigyulladt a lakása”. Hozzátették továbbá, hogy a negyvennégy éves professzor az elektromágnesesség elismert szakértője volt.

Később azonban kiderült, hogy neki sem a tudományos cikkei miatt kellett meghalnia. Hosszeinpur egy titkos iszfaháni létesítményben dolgozott, ahol uránércet alakítottak át gázzá; a gázt azután a távoli Natanz szigorúan őrzött föld alatti létesítményének centrifugáiban használták fel urándúsításra. 2006-ban Hosszeinpur megkapta a legmagasabb tudományos kitüntetést Iránban, két évvel korábban azonban a katonai kutatásokban szerzett érdemeiért részesült magas szintű elismerésben. Az iráni atomtudósok meggyilkolása csak a jéghegy csúcsát jelentette. A londoni Daily Telegraph szerint a Moszád kettős ügynökök és kivégzőegységek bevetésével, szabotázsakciókkal és fedőszervezetek működtetésével vívott harcot az iráni atomprogram ellen; fő célpontjaik a titkos projekt kulcsfigurái voltak. A szervezet célja az atomprogram késleltetése volt, ameddig csak lehet. Reva Bhalla, a Stratfor vezető elemzője szerint: „Az Egyesült Államok közreműködésével végrehajtott titkos izraeli akciók egyszerre irányulnak az atomprogram kulcsfiguráinak kiiktatására és a beszállítói lánc elvágására.” Izrael, tette hozzá, hasonló taktikát alkalmazott a nyolcvanas évek elején Irakban is, ahol a Moszád három iraki atomtudóst ölt meg, így akadályozva a Bagdadhoz közeli Oszirak atomreaktor elkészülését.

Ezek a nyugati sajtóban megjelent új értesülések némi fényt vetettek arra a titkos és kockázatos háborúra, melyet Méir Dágán Moszádja folytatott immár évek óta annak érdekében, hogy elhárítsa az Izrael létét megszületése óta fenyegető legnagyobb veszélyt: Ahmadinezsád elnök szándékát az ország elpusztítására.

Ezek az apró győzelmek azonban nem feledtethették a Moszád történetének legfőbb baklövését, nevezetesen, hogy képtelenek voltak már a kezdetekben felfedni a titkos iráni atomprogramot. Irán ekkor már évek óta építette nukleáris hatalmát, és Izraelnek fogalma sem volt erről. Hatalmas összegeket fordítottak a célra, tudósokat toboroztak, titkos bázisokat építettek, bonyolult teszteket végeztek, s mindezt Izrael tudta nélkül. Attól a pillanattól kezdve, hogy Khomeini Iránja eldöntötte, atomhatalom lesz, a megtévesztés, a fortély és a taktika eszközét bevetve csinált bolondot a nyugati titkosszolgálatokból, beleértve a Moszádot is. Irán becsapta az egész világot, s jól előkészített csapdájába az összes nyugati ügynökség belesétált.

Az atomprogramot ugyanakkor még az iráni sah, Reza Pahlavi indította el, aki két reaktort kezdett építtetni békés, illetve hadi célokra egyaránt. A sah terve azonban nem okozott riadalmat izraeli körökben, hiszen a két ország ekkor közeli szövetségese volt egymásnak. 1977-ben Ezer Weizmann tábornok, Izrael védelmi minisztere vendégül látta az országa hadseregének modernizálásáért felelős iráni Tufanian tábornokot. A szigorúan titkos találkozó jegyzőkönyve szerint Weizmann a legmodernebb technikai színvonalat képviselő föld-föld rakéták szállítására tett ajánlatot, míg a minisztérium főigazgatója, dr. Pinhász Zusman azzal nyűgözte le Tufaniant, hogy elárulta, az izraeli rakéták nukleáris robbanófejekkel is felszerelhetők. Az iráni forradalom kitörése miatt azonban a közös tervből nem lett semmi. A forradalmi iszlám kormányzat lemészárolta a sah támogatóit, és Izrael ellen fordult. A beteg sah elmenekült az országból, mely a Khomeini ajatollah irányította mollahok kezébe került.

Khomeini azonnal véget vetett az atomprogramnak, melyet az iszlámmal ellentétesnek nyilvánított. Leállították a reaktorok építését, berendezéseiket pedig szétszerelték. Ám ekkor véres háború robbant ki Irak és Irán között, melyben Szaddám Huszein mérges gázt vetett be az irániak ellen. Az, hogy az ellenség nem hagyományos fegyvereket is alkalmazott, álláspontjuk felülvizsgálatára késztette az ajatollahokat. Még Khomeini halála előtt az utódjául kijelölt Ali Hamenei azt mondta a hadseregnek, hogy mivel Irán ellenségei tömegpusztító fegyvereket alkalmaznak, országának is új fegyvereket kell kifejlesztenie a védelmére. Ez jelentette a zöld jelzést a biológiai, kémiai és nukleáris fegyverek gyártása előtt. A szolgálatkész vallási vezetők ezután az „iszlámmal ellentétes” fegyverek tilalmának feloldásáért kezdtek szónokolni. Szárnyra kaptak az első töredékes hírek Irán törekvéseivel kapcsolatban. A Szovjetunió széthullását követően Európában elterjedt a szóbeszéd, hogy az irániak atombombákat, robbanófejeket akarnak vásárolni a volt szovjet katonai vezetés munkanélkülivé vált tisztjein vagy elszegényedett tudósain keresztül. A sajtó drámai részletességgel számolt be az otthonaikból hirtelen eltűnt orosz tudósokról és tábornokokról, akiknek nyilvánvalóan az irániak kínáltak állást. Az újságírók élénk képzelőerőről tanúbizonyságot téve lepecsételt kamionokról írtak, melyek alsóbb rendű utakon, a határellenőrzést kijátszva közlekedtek Európából a Közel-Kelet felé. Teheráni, moszkvai és pekingi források alapján fény derült arra, hogy Irán együttműködési szerződést írt alá Oroszországgal egy atomreaktor felépítésére a perzsa-öbölbeli Busehrben, Kínával pedig két további, kisebb méretű reaktor megépítéséről kötöttek megállapodást.

Ezek a hírek rendkívüli aggodalmat keltettek az Egyesült Államokban és Izraelben. Különleges ügynököket küldtek szerte Európába az Iránnak eladott szovjet bombák és az állástalan tudósok felkutatására. Munkájuk eredménytelennek bizonyult. Az Egyesült Államok nagy nyomást gyakorolt Oroszországra és Kínára annak érdekében, hogy bontsák fel az Iránnal kötött megállapodást. Kína meg is hátrált, és felmondta a szerződést, míg az oroszok kitartottak, de késleltették megvalósítását. Több mint húsz évbe telt, míg a reaktor felépült, s működése szigorú orosz és nemzetközi felügyelet mellett megindulhatott.

Az izraelieknek és az amerikaiaknak máshol kellett volna kutakodniuk, hogy megoldást találjanak az iráni rejtélyre; de nem tették. Sem a Moszád, sem a CIA főnökei nem vették észre, hogy az orosz és kínai reaktorok csupán ködösítésül szolgáltak, hogy elaltassák „a világ legjobb titkosszolgálatainak” éberségét. S miközben az amerikaiak, a britek és az izraeliek fantomokra vadásztak, Irán titokban útjára indította mamutprojektjét, hogy atomhatalommá váljon.

1987 őszén titkos találkozóra került sor Dubaiban, a Perzsa-öbölben. Nyolcan gyűltek össze egy apró, poros irodában: három iráni, két pakisztáni és három európai (köztük két német) szakértő, akiket mind Irán pénzelt.

Az iráni és a pakisztáni résztvevők szigorúan titkos szerződést írtak alá, és komoly összeget utaltak át a pakisztániaknak, egészen pontosan dr. Abdul Kadír Khannak, a pakisztáni atomprogram fejének.

Pakisztán néhány évvel korábban indította el atomprogramját, hogy felvegye a versenyt ősellenségével, Indiával. Dr. Khannak hasadóanyagra volt szüksége az atombomba elkészítéséhez. Khan azonban ahelyett, hogy a klasszikus atomreaktorokban egyszerűen előállítható plutóniumot választotta volna, a dúsított urán használata mellett döntött. A kitermelt uránérc mindössze 1 százaléknyit tartalmaz az urán 235-ös izotópjából, amely az atomfegyvergyártáshoz szükséges, míg a maradék 99 százalékot az értéktelen 238-as izotóp teszi ki. Dr. Khan kidolgozott egy módszert, amellyel az uránércet gázzá alakítják, majd ezt a gázt több, egymással összekapcsolt centrifugába (kaszkád) juttatják. Miközben a centrifugák óriási, másodpercenkénti 100 000-es fordulatszámon forognak, a könnyebb urán-235 izotóp elválik az urán-238-tól. A folyamat több ezerszeres ismétlésével a centrifugák dúsított urán-235-öt termelnek. Ezt a gázt szilárd anyaggá alakítják, s így felhasználható lesz az atombombához.

A centrifugák terveit Khan valójában korábbi munkahelyétől, az európai Eurenco cégtől lopta az 1970-es években, majd maga is gyártatni kezdte a centrifugákat. Hamarosan a „halál kereskedőjeként” árusítani kezdte módszerét, leírásait és a centrifugákat. A fő vásárlója Irán lett, de Líbia és Észak-Korea is üzletelt vele.

Az irániak máshonnan is szereztek be, majd megtanulták, hogyan állítsák elő helyben a centrifugákat. Időről időre hatalmas uránszállítmányok, centrifugák, elektromos eszközök és pótalkatrészek érkeztek az országba. Óriási létesítmények épültek a nyers uránérc feldolgozására, a centrifugák elhelyezésére és a gáznak szilárd anyaggá való visszaváltoztatására; iráni tudósok utaztak Pakisztánba és pakisztániak Iránba – anélkül hogy bárki is tudott volna róla.

Az irániak gondosan ügyeltek arra, hogy létesítményeiket ne egy területre koncentrálják, s így atomprogramjuk egyes elemeit az ország területén szétszórva hozták létre, katonai bázisokon, álcázott laboratóriumokban és távoli üzemekben. Egyiket-másikat mélyen a föld alatt építették meg, és a területet föld-levegő rakétákkal vették körül. Az egyik telep Iszfahánban létesült, a másik Arakban, a harmadik, s egyben a legfontosabb – ahol a centrifugák kaptak helyet – Natanzban, míg a negyedik Kom szent városában. Az irániak a legkisebb arra utaló jelre, hogy egy helyszínt felfedeztek, azonnal elköltöztették nukleáris berendezéseiket, s még az esetlegesen radioktívan szennyezett felső földrétegeket is eltávolították. Ügyesen félrevezették és becsapták a Nemzetközi Atomenergia Ügynökség (NAÜ) felügyelőit is. A szervezet főigazgatója, az egyiptomi Muhammad el-Barádeí úgy viselkedett, mintha elhitte volna az irániak összes hamis állítását, s olyan engedékeny jelentéseket készített, amelyek lehetővé tették, hogy Irán tovább folytathassa halálos játszmáját.

Az amerikai vezetés első alkalommal 1998. június 1-jén kaphatott teljes képet a történésekről. Ekkor New Yorkban, az FBI nyomozói előtt megjelent egy pakisztáni disszidens, és politikai menedékjogot kért. Dr. Iftikhar Khan Csaudri néven mutatkozott be, s a legapróbb részletekig beszámolt az Irán és Pakisztán közötti titkos együttműködésről. Ő fedte fel dr. Khan személyét, írta le azokat a találkozókat, amelyeken jelen volt, és megnevezte az iráni programban részt vevő pakisztáni szakértőket.

Az FBI ellenőrizte dr. Csaudri állításait, amelyek igaznak bizonyultak. A hivatal még ajánlást is tett arra, hogy Csaudri maradjon az Egyesült Államokban, és nyilvánítsák politikai menekültnek, ám döbbenetes vallomásának végül egyáltalán nem lett következménye. Az amerikai felsőbb vezetés elásta a Csaudri-aktákat, nem tett semmilyen lépést, és nem figyelmeztette Izraelt. Négy további évnek kellett eltelnie, hogy az Iránnal kapcsolatos igazság napvilágot lásson.

2002 augusztusában az MEK (Mudzsahedin el-Khalk) iráni disszidens csoport beszámolt az araki és a natanzi nukleáris telepek létéről. Az elkövetkező években további adatokat hoztak nyilvánosságra az iráni atomprogrammal kapcsolatban, ami arra engedett következtetni, hogy információikat külső forrásoktól szerzik. A CIA azt gyanította, hogy a Moszád és a brit MI6 látja el a MEK-et hírszerzési adatokkal, abban bízva, hogy az iráni ellenzéket megbízható forrásnak fogják találni. Izraeli források szerint a valóságban egy éber Moszád-ügynök fedezte fel a sivatag mélyén, Natanzban létesített hatalmas centrifugatelepet. Még ugyancsak 2002-ben az iráni ellenzékiek egy dokumentumokkal teli laptopot adtak át a CIA-nak, de azt nem árulták el, honnan szerezték. A szkeptikus amerikaiak azt gyanították, hogy a dokumentumokat csak a közelmúltban szkennelték be: a Moszádot vádolták, hogy ők töltötték fel a különböző forrásokból származó iratokat a gépre, és adták át a MEK-nek, hogy továbbítsa a Nyugatnak.

Más bizonyítékok is kezdtek felgyülemleni az amerikaiak és az európaiak asztalán, melyek hatására végre felnyílt a szemük. A dr. Khan jövedelmező és életveszélyes tranzakcióiról szóló hírek terjedtek a nagyvilágban. 2004. február 4-én azután dr. Khan megjelent a pakisztáni televízióban, és könnyeivel küszködve bevallotta, hogy valóban adott el know-how-t, szaktudást és centrifugákat Líbiának, Észak-Koreának és Iránnak, milliókat keresve az üzleten. A pakisztáni kormány sietve közkegyelemben részesítette „Dr. Halált”. Ettől kezdve Izrael lett az Iránnal kapcsolatos információk legfőbb forrása. Dágán Moszádja friss adatokkal látta el az amerikai hírszerzést a Komban épült titkos bázisról, feltételezhetően Izrael játszott közre a Forradalmi Gárda és az atomprogram néhány magas rangú tisztjének disszidálásában is, s a Moszád küldött naprakész információkat több országnak, arra buzdítva őket, hogy Iránnak szánt nukleáris berendezéseket szállító hajókat foglaljanak le kikötőikben.

Az információ megszerzése azonban önmagában nem ért volna sokat. Izrael egyedül volt, miközben a fanatikus iráni vezetés nyíltan az ország megsemmisítésével fenyegetőzött – a világ többi része pedig vonakodott bármiféle határozott fellépéstől. Izraelnek nem maradt más választása: teljes körű titkos háborút kellett indítania az iráni atomprogram ellen.

Így aztán – elődei tizenhat évnyi kolosszális baklövéseit követően – Dágán cselekvésre szánta el magát.

2006 januárjában lezuhant egy repülőgép Irán középső részén. A gép összes utasa meghalt. Az áldozatok között volt a Forradalmi Gárda néhány magas rangú tisztje, így egyik parancsnokuk, Ahmed Kazami is. Az irániak állítása szerint a baleset a rossz idő következménye volt, a Stratfor csoport azonban tett arra utalást, hogy a gép nyugati ügynökök szabotázsakciója miatt zuhant le. Mindössze egyetlen hónappal korábban egy katonai szállítógép zuhant rá egy teheráni lakóépületre, s mind a 94 utasa életét veszítette. A áldozatok között itt is sokan a Forradalmi Gárda tisztjei voltak, valamint befolyásos kormánypárti újságírók. 2006 novemberében újabb katonai gép szenvedett balesetet felszállás közben, 36 gárdatag halálát okozva. Az iráni védelmi miniszter rádiónyilatkozatában kijelentette, „a hírszerzési adatok alapján elmondhatjuk, hogy a három repülőgép-katasztrófa hátterében amerikai, brit és izraeli ügynökök álltak”.

Mindeközben csendben, kerülve minden feltűnést, Méir Dágán az Iránnal kapcsolatos izraeli politika egyik legfőbb stratégájává nőtte ki magát. Dágán úgy vélte, előfordulhat, hogy nem lesz már más választás, mint megtámadni Iránt. Egy ilyen akció azonban csak a legvégső megoldás lehet.

2007 augusztusában egy titkos megbeszélésen, amelyet az amerikai külügyi államtitkárral, Nicolas Burnsszel folytatott, Dágán felvázolta Izrael stratégiájának öt pillérét Iránnal szemben. A) Diplomáciai nyomás és szankciók alkalmazása az ENSZ Biztonsági Tanácsa által. B) Megelőző lépések annak érdekében, hogy Irán ne szerezhesse be a bomba előállításához szükséges anyagokat. Irán több ezer alkatrészt importált, amelyekre a bombához volt szüksége; ha ezek nem érkeznek meg, a fegyver összeszerelése ellehetetlenül. C) Gazdasági hadviselés; meg kell tiltani a szabad világ bankjainak, hogy Iránnal üzleteljenek. Három iráni bank – mutatott rá Dágán – már ekkor az összeomlás szélén állt. D) Hatalomváltás a diáklázadások támogatása és kirobbantása révén, valamint az etnikai megosztottság kiélezésével Iránban, ahol a népesség 50 százalékát a kurdok, az azeriek, a beludzsok, az arabok és a türkmének teszik ki. E) És egyben a legsürgetőbb: titkos intézkedések, speciális műveletek az iráni atomprogram ellen.

Burnsnek tudnia kellett róla, hogy a CIA már eldöntötte, csatlakozik Dágán embereihez Iránban. 2007 májusában Bush elnök titkos elnöki rendeletben felhatalmazta a CIA-t arra, hogy fedett akciók végrehajtásával késleltesse az iráni atomprogramot. Nem sokkal később több nyugati titkosszolgálat is döntést hozott, hogy akadályokat gördítenek a projekthez szükséges alkatrészek és nyersanyagok ellátási útvonalára.

A szabotázsakciók valójában már 2005 februárjában megkezdődtek. A nemzetközi sajtó robbanásról adott hírt a dialemi üzemben, melyet egy azonosítatlan repülőgépről kilőtt rakéta okozott. Ugyanebben a hónapban Busehr közelében felrobbant az oroszok által épített atomreaktort ellátó gázvezeték.

Ugyancsak támadás érte a Teherántól nem messze fekvő Parcsin teszttelepet is. Az iráni kutatók itt fejlesztették azokat a „robbanó lencséket”, amelyek az atomrobbanáshoz szükséges láncreakció beindításában játszanak szerepet. Az iráni ellenzék állítása szerint a robbanás súlyos károkat okozott a titkos laboratóriumokban.

2006 áprilisában a „legszentebb szentély”, a natanzi központi létesítmény ünnepi összejövetel helyszínéül szolgált. Tudósok, műszaki szakemberek és az atomprogram vezetői gyűltek össze a föld alatt, ahol centrifugák ezrei dolgoztak a nap huszonnégy órájában. Az ünnepi hangulat apropóját egy új centrifuga-kaszkád tesztüzemének megkezdése adta. Az összes résztvevő izgatottan várta a drámai pillanatot, hogy a centrifugák működésbe lépjenek. A főmérnök megnyomta az indítógombot – s ebben a pillanatban óriási detonáció rázta meg a hatalmas kamrát. Fülsiketítő robajjal robbantak szét a csővezetékek, s az egész kaszkád megrázkódott. A program vezetői tomboltak dühükben, és tüstént általános vizsgálatot rendeltek el. Nyilvánvaló lett, hogy „ismeretlen személyek” egy sor hibás alkatrészt használtak fel a berendezéshez. A CBS televízió tudósítása szerint a centrifugákat apró robbanótöltetekkel robbantották fel, melyeket röviddel a teszt megkezdése előtt erősítettek rájuk. A tévések azt is állították, hogy amerikai ügynökök hajtották végre a robbantást az izraeli titkosszolgálat közreműködésével.

2007 januárjában egy részletesen kidolgozott szabotázsakció ismét a centrifugák ellen irányult. A nyugati titkosszolgálatok fedőcégeket alapítottak Kelet-Európában, melyek a centrifugák közötti csövekhez használt szigetelőanyagokat gyártottak. Ilyen terméket az irániak az ENSZ tiltó rendelkezései miatt nem vásárolhattak a szabad piacon, ezért ezekhez orosz és iráni emigránsok által alapított, titokban a nyugati titkosszolgálatoknak dolgozó kelet-európai álvállalatokhoz fordultak. A vevők csak a felszerelését követően vették észre, hogy a szigetelőanyag hibás, ennélfogva használhatatlan.

Az elmúlt hét évben rendszeresek voltak a balesetek, a szabotázsakciók és a robbanások az iráni létesítményekben: rejtélyes meghibásodás okozott gondokat a busehri reaktor hűtőrendszerében, két évvel késleltetve az elkészültét; 2008 májusában egy araki kozmetikai termékeket előállító gyárban történt robbanás, amely jelentős károkat okozott a szomszédos nukleáris üzemben is; egy másik robbanás pedig egy szigorúan őrzött iszfaháni létesítményt rongált meg, ahol az urán gázzá alakítását végezték.

2006-ban és 2010-ben a The New York Times feltárta, hogy a svájci Tinner mérnökcsalád tagjai nyújtottak segítséget a CIA-nek a líbiai és az iráni atomprogramok felderítésében, amiért 10 millió dollárt fizetett ki nekik az ügynökség. A CIA ezenfelül közbenjárt a svájci hatóságoknál, hogy ne indítsanak eljárást ellenük nukleáris alkatrészek illegális kereskedelme miatt. Frederic Tinner és fiai, Urs és Marco hibás elektromos alkatrészeket adtak el a natanzi létesítménynek, melyek ötven centrifugát tettek tönkre. A Tinnerek a német Pfeiffer Vacuum Companytól vásároltak szivattyúkat, melyeket Új-Mexikóban átalakíttattak, s úgy adták el az irániaknak.

A Time magazin megerősítette azt az értesülést, amely szerint a Moszád is közreműködött az Arctic Sea tengerjáró elrablásában, amely máltai zászló alatt, orosz legénységgel a fedélzetén „fát szállított” Finnországból Algériába. 2009. július 24-én, két nappal az indulása után nyolc kalóz kerítette hatalmába a hajót, s az orosz hatóságok csak egy hónappal később jelentették be, hogy egy kommandós egységük visszaszerezte a tengerjárót. A The London Times és a Daily Telegraph szerint a Moszád riasztotta az oroszokat, arról informálva őket, hogy a hajó uránt szállít Iránba, melyet egy egykori orosz tiszttől vásároltak. Köuts admirális, az Európai Unió kalózellenes küzdelmének vezetője ugyanakkor a Timesnak adott nyilatkozatában egy másik történettel állt elő. Szerinte az egyetlen lehetséges magyarázat az, hogy a Moszád rabolta el a hajót, hogy így szerezze meg az uránszállítmányt.

Az irániak azonban a folyamatos támadások ellenére sem álltak le. 2005 és 2008 között titokban új üzemet építettek fel Kom mellett, melynek föld alatti csarnokaiban 3000 centrifugát terveztek elhelyezni. 2009 közepén azonban rájöttek, hogy az Egyesült Államok, Nagy-Britannia és Izrael titkosszolgálatai már mindent tudnak a komi létesítményről, és azonnal léptek: 2009 szeptemberében Teherán nagy meglepetésre váratlanul beszámolt a NAÜ-nek a telep létezéséről. Egyes források szerint az irániak elfogtak egy nyugati kémet (feltételezhetően a brit MI6 egyik ügynökét), aki hiteles információkat gyűjtött össze Komról, ezért, hogy csökkentsék az őket ért szégyent, maguk álltak elő a tényekkel.

Egy hónappal később Leon Panetta CIA-igazgató azt nyilatkozta a Timesnak, hogy szervezete már három éve tudott Kom létezéséről, s hogy felfedezésében Izrael is közreműködött.

Kom felfedezése némi fényt derített arra a titkos szövetségre, melyet három szervezet hozott létre, hogy felvegyék a harcot Iránnal: a CIA, az MI6 és a Moszád. Francia források szerint az akciókat az izraeliek hajtották végre Iránban a CIA és az MI6 segítségével. A Moszád állt a hátterében annak a 2010 októberében bekövetkezett robbanásnak is, amelynek 18 iráni technikus esett áldozatául a Zagrosz-hegységben egy üzemben, ahol a Sahab rakétákat szerelték össze, és brit, valamint amerikai közreműködéssel további öt atomtudóst öltek meg.

E szövetség létrejötte nagymértékben Méir Dágán erőfeszítéseinek köszönhető. Attól a pillanattól kezdve, hogy a Moszád élére került, nagy nyomást gyakorolt beosztottjaira, hogy alakítsanak ki szoros együttműködést a külföldi titkosszolgálatokkal. Bár tanácsadói óva intették attól, hogy idegenekkel ossza meg a Moszád titkait, ő félresöpörte az érveiket. „Elég ebből a sületlenségből – morogta –, együtt kell működnünk velük!”

Dágán a briteken és az amerikaiakon kívül egy másik fontos szövetségest is szerzett az iráni ellenzék vezetőinek személyében, akik értékes információkat szolgáltattak Iránról. Az Iráni Ellenállás Nemzeti Tanácsának vezetői egy rendhagyó sajtótájékoztatón megnevezték az iráni atomprogram vezető tudósát, akinek személyét hosszú ideje titokban tartották. A negyvenkilenc éves Mohsen Fakhri Zadeh a Teheráni Egyetem fizikaprofesszora volt. Titokzatos és ravasz ember hírében állt, s ő irányította a katonai nukleáris programot. Az ellenállás számos részletet nyilvánosságra hozott róla, így például azt, hogy tizennyolc éves kora óta tagja a Forradalmi Gárdának, a teheráni Sahid Mahallalti utcában lakik, útlevélszáma 0009228 és 4229533, telefonszáma pedig 021-2448413. Fakhri Zadeh annak a komplex folyamatnak volt a szakértője, amelynek révén a bombában létrejön a kritikus tömeg, ami beindítja a láncreakciót s így az atomrobbanást. Csapatával emellett a bomba miniatürizálásán is dolgozott, hogy elhelyezhető legyen a Sahab rakéták robbanófejében.

Az adatok nyilvánosságra kerülése után Fakhri Zadehnek megtiltották, hogy belépjen az Európai Unió és az Egyesült Államok területére, nyugati bankszámláit pedig befagyasztották. Az ellenállás tagjai részletesen beszámoltak a funkcióiról, nyilvánosságra hozták munkatársainak nevét, sőt még titkos laboratóriumainak helyét is. Az információk e részletgazdagsága ismét csak arra engedhet következtetni, hogy valójában egy „bizonyos titkosszolgálat” gyűjtötte össze aprólékos munkával az iráni tudósra vonatkozó adatokat, majd átadták az iráni ellenállási mozgalomnak, és ők juttatták el Nyugatra. Az, hogy felfedték személyét, fenyegetésül szolgált Fakhri Zadeh számára: azt jelentette, hogy ő lehet a következő a meggyilkolandó tudósok sorában, s így két választása maradt: vagy fedezékbe vonul, vagy a jobbik lehetőséget választja, és Nyugatra disszidál.

2007 februárjában az egykori iráni védelmi miniszterhelyettes, Ali Reza Aszgari tábornok, aki fontos szerepet játszott az atomprogramban, éppen Isztambulba tartott, amikor nyoma veszett. Az iráni titkosszolgálat felkutatta érte a világot, de nem találták. Majdnem négy évvel később, 2011 januárjában az iráni külügyminiszter, Ali Akbar Szalehi az ENSZ főtitkárához fordult, és a Moszádot vádolta meg Aszgari elrablásával és fogva tartásával.

A londoni Sunday Telegraph értesülése szerint Aszgari Nyugatra emigrált; a Moszád tervelte ki a szökését, és Törökországban helyezte biztonságba. Más források azt állították, hogy később a CIA kihallgatta, és értékes információkat szerzett tőle az iráni nukleáris programmal kapcsolatban.

Egy hónappal Aszgari után – 2007 márciusában – egy újabb magas rangú iráni tiszt tűnt el. Amir Sirazi a Forradalmi Gárda „al-Kudsz” nevű elitosztagában szolgált, amely az ország határain kívül hajtott végre titkos műveleteket. A London Times iráni forrásra hivatkozva azt állította, Aszgarin és Sirazin kívül egy harmadik tiszt is eltűnt: Mohammed Szoltani, a Forradalmi Gárda Perzsa-öbölbeli parancsnoka.

2009 júliusában Sahram Amiri atomtudós csatlakozott a disszidensek névsorához. A Komban dolgozó Amiri Szaúd-Arábiában tűnt el, mekkai zarándoklata során. Irán követelte a szaúdiaktól, hogy derítsék ki, mi történt vele. A férfi néhány hónap múlva az Egyesült Államokban tűnt fel, ahol részletesen kihallgatták, majd ötmillió dollárt, új személyazonosságot és egy új házat is kapott Arizonában. CIA-források szerint már évek óta a nyugati titkosszolgálatok informátora volt, aki „hiteles és értékes” adatokat szolgáltatott. Amiri fedte fel, hogy a Malek Astar Egyetem, ahol ő is tanult, valójában egy álcázott kutatóegység volt, ahol az iráni nagy hatótávolságú rakéták robbanófejeit tervezték. Az egyetem élén Fakhri Zadeh állt.

Egy év amerikai tartózkodás után Amiri meggondolta magát, és úgy döntött, visszatér Iránba. Minden bizonnyal képtelen volt megbirkózni az új élettel járó stresszel. Egy internetre feltöltött házi videóban azt állította, hogy a CIA elrabolta; néhány órával később újabb videót töltött fel, amelyben cáfolta az elsőben elmondottakat, majd később egy harmadikat is készített a második cáfolatára. Kapcsolatba lépett a pakisztáni nagykövetséggel, amely Iránt is képviseli az Egyesült Államokban, és azt kérte tőlük, juttassák vissza Iránba. A pakisztániak segítettek, és 2010 júliusában Amiri megérkezett Teheránba. Részt vett egy sajtótájékoztatón, amelyen a CIA-t emberrablással és rossz bánásmóddal vádolta, majd eltűnt. A megfigyelők a CIA kudarcáról beszéltek, a szervezet szóvivője azonban azt mondta: „Mi fontos információkat szereztünk, az irániak pedig megkapták Amirit – tudnak ennél jobb üzletet?”

A titkos háború tetőpontján az irániak bejelentették, hogy több kémet buktattak le, akik a Moszádnak dolgoztak. 2004 decemberében 10 embert tartóztattak le és vádoltak meg azzal, hogy Izraelnek és az Egyesült Államoknak kémkedtek, közülük hárman a nukleáris létesítményekben dolgoztak. 2008-ban egy újabb Moszád-sejt felszámolásáról adtak hírt, melynek három tagját a Moszád képezte ki, s akiknél fejlett kommunikációs eszközöket, fegyvereket és robbanóeszközöket találtak. 2008 novemberében felakasztották az Izraelnek való kémkedés vádjában bűnösnek talált negyvenhárom éves Ali Astarit. A férfi a tárgyalásán beismerte, hogy találkozott három Moszád-ügynökkel Európában, akik állítólag pénzzel és elektronikai eszközökkel látták el. „A moszádosok azt akarták, hogy számítógépeket és elektronikai berendezéseket adjak el az iráni titkosszolgálatnak, s hogy helyezzek el lehallgatókészülékeket az eladott kommunikációs eszközökben” – vallotta.

2010. december 28-án a teheráni Evin börtön udvarán Ali-Akbar Sziadat személyében újabb kémet akasztottak fel, akit bűnösnek találtak abban, hogy együttműködött a Moszáddal, valamint információkat szivárogtatott ki Irán katonai erejéről és a Forradalmi Gárda által irányított rakétaprogramról. Sziadat hat éven keresztül vett részt találkozókon izraeli ügynökökkel Törökországban, Thaiföldön és Hollandiában, s minden egyes találkozóért 3–7000 dollárt kapott. Az iráni hatóságok ígéretet tettek rá, hogy az esetet további letartóztatások és kivégzések követik.

A 2010-es év rendkívüli megtorpanást hozott az iráni atomprogram történetében. Vajon a megtorpanást az iráni berendezésekhez szükséges jó minőségű pótalkatrészek hiánya okozta? Vagy a Moszád fedőcégei által Iránnak eladott hibás alkatrészek és fémeszközök? Vagy éppen a lezuhant repülőgépek, a kigyulladt laboratóriumok, a nukleáris és a rakétaüzemekben bekövetkezett robbanások, a disszidáló tisztek, az elhalálozott tudósok, a lázadások, az etnikai feszültségek, vagyis mindazok az események, amelyeket Irán Dágán embereinek tulajdonított?

Vagy lehet, hogy a fő ok Dágán utolsó „nagy dobása” volt, ahogyan az európai sajtó nevezte? 2010 nyarán az iráni atomprogram irányításában részt vevő több ezer számítógép fertőződött meg az alattomos Stuxnet vírussal. A világ egyik legkifinomultabb vírusának tartott Stuxnet a natanzi centrifugákat felügyelő számítógépekre csapott le, és hatalmas pusztítást végzett. Bonyolultsága miatt kétség sem fért hozzá, hogy egy nagyobb szakértői csapat alkotta meg, s hogy kifejlesztéséhez, valamint feljuttatásához a rendkívül szigorúan védett számítógépekre tekintélyes pénzösszegre volt szükség. A vírus egyik egyedi tulajdonságaként képes volt egy meghatározott rendszert megtámadni anélkül, hogy útközben más rendszereket károsított volna. Ugyancsak nehéz volt kimutatni a jelenlétét a már megfertőzött gépeken, s ha már ott volt, észrevétlenül megváltoztatta a centrifugák forgási sebességét, amitől a termékük használhatatlan lett. A szakértők véleménye szerint két ország volt képes ilyen cybertámadás végrehajtására: az Egyesült Államok és Izrael.

Ahmadinezsád elnök igyekezett minimalizálni a Stuxnet hatását, és kijelentette, hogy Irán ura a helyzetnek. Az igazság azonban az, hogy 2011 elejére a centrifugák fele működésképtelenné vált.

Nem kétséges, hogy Dágán emberei szüntelen támadásaikkal késleltethették, de bármennyire ügyesek voltak is, teljesen leállítani nem tudták az iráni programot. Egy izraeli vezető elemző szerint „Dágán a tökéletes James Bond”, de ez esetben James Bond sem tudta megmenteni a világot. A legtöbb, amit tehetett, az volt: feltartotta az irániakat. Az álomnak, hogy az egykori Perzsa Birodalom területén egy atomhatalom szülessék meg, csak az iráni kormány döntése vagy egy nagyméretű külső támadás vethet véget.

Mégis, amikor Dágánt rámszáddá (a „ros há-moszád”, vagyis a „Moszád főnöke” rövidítése) nevezték ki, a szakértők úgy gondolták, Irán 2005-re válhat atomhatalommá. A dátumot később 2007-re, 2009-re, majd 2011-re módosították. Amikor pedig 2011. január 6-án Dágán távozott hivatalából, a következőt üzente hazájának: az iráni program legkorábban 2015-ben fejeződhet be. Emiatt azt javasolta, hogy folytassák az utóbbi nyolc évben oly hatásosnak bizonyult akciókat, és vessék el az Irán elleni katonai csapás lehetőségét. Csak ha már torkunkon a kés – mondta –, akkor támadjunk. Addig azonban van még négy év.

Dágán nyolc és fél évig állt a Moszád élén – hosszabb ideig, mint bármelyik elődje. Őt Támir Párdo, a Moszád egyik veterán tisztje követte, Entebbe 1976-os ostromának hőse, aki Joni Netánjáhu közeli segítőjeként kezdte operatív pályafutását. Párdo később vakmerő ügynökként, az új technikák szakértőjeként és a rendhagyó akciók kreatív kitervelőjeként szerzett nevet magának.

Miután átadta a stafétabotot, Dágán beszámolt az ellenséges országokban dolgozó Moszád-ügynökök borzasztó magányáról, amikor nincs kihez fordulniuk, és nincs, aki megmenthetné őket. Őszintén beszélt elkövetett hibáiról is, köztük a legfontosabbról, arról, hogy nem volt képes kideríteni, hol tartja fogva a Hamász az öt évvel korábban elrabolt izraeli katonát, Gilád Sálitot. De eredményei Dágánt minden idők legjobb Moszád-főnökévé tették. Netánjáhu miniszterelnök köszönetét fejezte ki neki a „zsidó nép nevében”, és barátian átölelte. Az izraeli kabinet miniszterei példátlan módon spontánul felállva, tapssal köszöntötték a hatvanöt éves rámszádot, míg Bush elnök magánlevélben fejezte ki nagyrabecsülését.

Ám Dágán munkájának legfontosabb elismerése még egy évvel korábban külföldi forrástól, az egyiptomi al-Ahrám napilaptól érkezett. 2010. január 16-án az egyébként az egyik leghevesebb és legélesebb Izrael-ellenes kritikákat megfogalmazó újságban egy másfajta hangvételű cikk jelent meg a közismert író, Asraf Abú al-Hul tollából. „Dágán nélkül – írta al-Hul – az iráni atomprogram már évekkel ezelőtt eredményt ért volna el… Az irániak tisztában voltak vele, ki áll Maszúd Ali Mohammadi atomtudós halála mögött. Minden magas rangú iráni vezető tudta, hogy a kulcsszó Dágán. A Moszád igazgatójának nevét kevesen ismerik, hiszen csendben dolgozik, távol a média figyelmétől. Az elmúlt hét évben azonban fájdalmas csapásokat mért az iráni atomprogramra, és sikerrel késleltette azt.”

„A Moszád több vakmerő akciót hajtott végre a Közel-Keleten” – folytatta al-Hul, említést téve Dágán néhány sikeréről a Hezbolláh, a Hamász és az Iszlám Dzsihád ellen (lásd a 18–20. fejezetet). „Mindezek – foglalta össze – Dágánt Izrael Állam szupermenjévé tették.”

1948 májusában, az izraeli titkosszolgálat megalakulásakor még nem volt jelen egyetlen szupermen sem, csupán a SAI titokzatos veteránjai, akik bőséges tapasztalattal rendelkeztek a kémkedés és a titkos akciók területén. A SAI a palesztinai zsidó közösség legjelentősebb földalatti katonai szervezetének, a Hágánának volt a hírszerző szolgálata.

De még a SAI szerény és elkötelezett földalatti harcosai sem sejthették, hogy a szolgálat megszületését követő, több mint egy évet az erőszak, a belső harcok, a kegyetlenség és a gyilkosságok fogják jellemezni. A szörnyű csapás, amely ezen időszakra rányomta bélyegét, a „Beéri-ügy” néven vált ismertté.

3. FEJEZET
Akasztás Bagdadban

A „Nagy Iszer” néven is ismert Iszer Beéri nyakigláb, ritka, őszes hajú férfi volt. Bozontos szemöldöke alatt mélyen ülő szem, keskeny ajkát gyakran húzta gunyoros mosolyra. A Lengyelországban született Beérit aszkétának tartották, szerény és makulátlanul becsületes férfinak, ám ellenfelei szemében veszélyes és kegyetlen megalomániás volt. Egy építőipari vállalkozás igazgatójaként dolgozott Haifában, és hosszú idő óta tagja volt a Hágánának. A magányos, csendes, társaságkerülő férfi egy kicsiny, szélfútta házban lakott feleségével és fiával a tengerparti Bát Gálim falujában.

Beérit nem sokkal Izrael megalakulása után kinevezték a SAI vezetőjévé, s amikor 1948. május 14-én kikiáltották a függetlenséget, ő lett az újonnan megalakult Katonai Titkosszolgálat feje.

Beéri aktívan részt vett a baloldali Munka mozgalomban, és kitűnő politikai kapcsolatokkal rendelkezett. Barátai és kollégái nagyra becsülték az ország védelmére irányuló odaadó szolgálatát. Ám röviddel azután, hogy átvette a titkosszolgálat irányítását, különös, vérfagyasztó események látszólag összefüggéstelen sorozata vette kezdetét.

Egy alkalommal két kiránduló rémisztő felfedezést tett a Kármel-hegyen. A hegy lábánál, egy mély vízmosásban félig megégett, golyókkal átlyuggatott holttest hevert. Mint az azonosításnál kiderült, a halott Ali Kasszem, a szolgálat egyik jól ismert arab informátora volt. Gyilkosai először lelőtték, majd megpróbálták elégetni a testét.

Néhány héttel később, egy Ben Gurion miniszterelnökkel folytatott titkos megbeszélésen Nagy Iszer árulással vádolta meg a Mápái (Ben Gurion pártja) egyik befolyásos vezetőjét, Ábbá Husit, azt állítva, hogy a briteknek kémkedik. Ben Gurion megdöbbent. Izrael megalapítása előtt Nagy-Britannia uralkodott Palesztinában, és a földalatti Hágáná mozgalma harcolt a britek zsidó közösséget érintő korlátozásai ellen. A brit hírszerzés tisztjei kitartóan igyekeztek kémeket bejuttatni a zsidó vezetőségbe. De hogy éppen Ábbá Husi, a zsidó közösség oszlopa és a haifai munkások karizmatikus vezetője lenne a kém? Beéri azonban megcáfolhatatlan bizonyítékkal rendelkezett Husi árulásáról: két bizalmas távirattal, melyeket a brit titkosszolgálat küldött, s Beéri és emberei találtak meg a haifai postahivatalban, 1948 májusában. E táviratok bizonyították, hogy Ábbá brit ügynök volt.

Ezzel egy időben Beéri elrendelte Husi egyik barátjának, Jules Amsternek a letartóztatását is. Beéri a Haifához közeli Atlit egyik sóbányájába vitte a férfit, s ott 76 napon keresztül kínoztatta, hogy ismerje be: Husi aljas áruló. Amster nem volt hajlandó vallani, de mire végül szabadon engedték, megtört ember lett belőle. Fogait kiverték, lábát sebhelyek borították, és állandó rémálmok gyötörték.

1948. június 30-án újabb drámai esemény történt. Méir Tubianski, a hadsereg századosa a tel-avivi piacon vásárolt éppen, amikor letartóztatták, és a nemrég megszállt arab faluba, Bét Gizbe szállították. Ott gyorsított katonai tárgyaláson, mely még egy óráig sem tartott, bűnösnek találták az araboknak folytatott kémkedésért, és halálra ítélték. Hirtelen verbuvált kivégzőosztag elé állították, és egy csapat döbbenten álló izraeli katona szeme láttára agyonlőtték. (Tubianski volt Adolf Eichmannon kívül az egyetlen ember, akit Izraelben kivégeztek).

A nyomozások később fényt derítettek rá, hogy az említett három bűneset kitervelője nem maga a Nagy Iszer volt.

Ő gyanúsította meg Ali Kasszemet azzal, hogy kettős ügynök, és ő rendelte el a meggyilkolását. A gyilkosság után következett a hamis vád Husi ellen. Egyes nyomozók szerint Iszer személyes nézeteltérését akarta rendezni Ábbá Husival, ezért döntött a hamis vád mellett. Az akció sikerült is volna, ha a szolgálat legjobb hamisítója, bűntudattól gyötörve be nem vallja, hogy ő hamisította a Husit befeketítő táviratokat Beéri közvetlen parancsára.

Beéri adott parancsot Tubianski százados gyors letartóztatására és kivégzésére is.

Ben Gurion miniszterelnök azonnal cselekedett. Beérit először had-, majd polgári bíróság elé állították, megfosztották rangjától, szégyenszemre eltávolították az Izraeli Védelmi Erők (IDF, héberül CÁHÁL) kötelékéből, és bűnösnek találták Ali Kasszem és Tubianski megölésében.

Az ország vezetői döbbenten álltak az események előtt. Beéri módszerei mintha egyenesen a hírhedt KGB-től származtak volna; baljós személyisége, hamisításra, kínzásra és gyilkosságra adott parancsai beszennyezték azokat az erkölcsi és humánus alapelveket, amelyekre Izrael állam épült.

A Beéri-ügy csúnya foltot ejtett a titkosszolgálaton, és komoly hatással volt a fejlődésére. Ha a polgári vezetők háborús időben úgy döntenek, hogy nem ítélik el Beérit, a szolgálat később egészen más jelleget ölthetett volna: meglehet, egy KGB-szerű szervezetté növi ki magát, amely számára a koholt vádak, a hamisítás, a kínzás és a gyilkosság mindennapi rutinfeladatot jelentenek.

Így azonban hosszú távon ez a mocskos epizód végül Izrael hasznára vált. Beéri módszereit a későbbiekben tiltották. A titkosszolgálat maga szabott korlátokat saját tevékenységének, s eljövendő akcióit olyan jogi és morális elvekre alapozta, amelyek biztosították az egyes emberek jogait.

Beéri eltávolításával új ember került Izrael árnyékvilágának élére: Reuvén Siloá.

Reuvén Siloá negyvenéves, finom beszédű, titokzatos ember volt. Rendkívüli kulturáltsága éles, analitikus elmével párosult, alapos ismeretekkel rendelkezett az arab Közel-Keletről, annak törzsi hagyományairól, az uralkodó klánokról, alkalmi szövetségeikről és véres leszámolásaikról. Egyik tisztelője azt mondta róla, ő „a vezér Ben Gurion sakkjátszmájában”. Egyesek Richelieu bíboroshoz hasonlították, mások nagy manipulátornak, mesteri bábjátékosnak tartották, aki tudja, hogyan mozgassa a háttérből a szálakat. Siloá egész életében aktívan kivette részét a titkos küldetésekből és a fedett akciókból.

A behízelgő modorú férfi Ó-Jeruzsálemben született, egy rabbi fiaként. A mindig elegáns, ápolt és kopaszodó fiatalember első küldetéseként Bagdadba utazott, még jóval Izrael megalapítása előtt. Három évet töltött a városban, ahol a látszat szerint mint újságíró és tanár dolgozott, s tanulmányozta az ország politikáját. Később Ben Gurion politikai tanácsadója lett. A második világháború idején ő folytatott tárgyalásokat a britekkel zsidó kommandós egységek felállításáról, melyek feladata szabotázsakciók végrehajtása volt a nácik által megszállt Európában. Két ilyen speciális egység létrehozásában segédkezett – az egyik a német zászlóalj volt, amelynek tagjai német egyenruhában, német fegyverekkel hajtottak végre vakmerő hadműveleteket Európában, az ellenséges vonalak mögött; a másik az arab zászlóalj, arabul beszélő, arab ruhát viselő, mélyen az arab területeken szolgálatot teljesítő katonákkal. Siloá arra is rábeszéltre a briteket, hogy juttassanak el Palesztinából zsidó önkéntes ejtőernyősöket Európába, hogy megszervezzék a helyi zsidó ellenállást. Ő létesített először kapcsolatot a CIA elődjének számító Stratégiai Szolgálatok Hivatalával (OSS). Az első arab–izraeli háború (az úgynevezett függetlenségi háború) kirobbanása hajnalán titkos kémakciók keretében a szomszédos arab fővárosokba utazott, ahonnan felbecsülhetetlen értékű trófeával tért vissza: az arab seregek támadási tervével.

Siloá megrögzött ragaszkodása ahhoz, hogy tevékenységét titokban végezze, számtalan legenda forrása lett. Barátai gyakran vicceltek azzal, hogy amikor egyszer taxiba ült, és a sofőr megkérdezte, hová lesz a fuvar, azt felelte: „Államtitok.”

A függetlenségi háború idején Siloá volt a Külügyi Politikai Információs Szolgálatnak, az Izrael létrejöttekor megalakult számos kvázifüggetlen titkosszolgálat egyikének vezetője. 1948. december 13-án aztán Ben Gurion elrendelte egy olyan „intézmény (héberül moszád) felállítását, amelynek feladata az állami hírszerző ügynökségek koordinálása” volt. Az intézet élére Reuvén Siloá került.

E rendelet ellenére további két, késlekedéssel és vitákkal teli évbe telt, míg a Moszád megalakulhatott. Ennek oka nagyrészt a Politikai Osztálynak nevezett hírszerző egység volt, amelynek tagjai külföldön végeztek kémtevékenységet bőkezű fizetésért, James Bondhoz hasonló fényűző életet élve. Amikor hírét vették, hogy egységüket felszámolják és a Moszádba integrálják, fellázadtak, és a továbbiakban nem voltak hajlandók Izraelnek kémkedni. Csak a lázadás elfojtása – melynek eredményeképpen szinte mindannyiukat kirúgták – után tudta Siloá megalakítani a Moszádot. A szervezet neve később Hírszerzés és Különleges Műveletek Intézete lett, mottójául pedig a Példabeszédek könyvének egyik passzusát (11:14) választották: „Ha nincsen vezetője, szétesik a nép, a sok tanácsadó sikerre viszi ügyét.”

De sem az új elnevezés, sem az új mottó nem tette volna önmagában egyedülállóvá a Moszádot; Siloá elszántan dolgozott azon, hogy kivételes szervezetet hozzon létre. A Moszádnak nemcsak Izrael, hanem az összes zsidó meghosszabbított karjának kellett lennie. Az első toborzottaknak tartott megbeszélésen a rámszád kijelentette: „A titkosszolgálati funkciókon felül van még egy fontos feladatunk: a zsidó emberek védelme, bárhol éljenek is, továbbá bevándorlásuk megszervezése Izraelbe.” És valóban, az elkövetkező években a Moszád titokban segítséget nyújtott különféle önvédelmi egységek felállításában olyan területeken, ahol a zsidó közösséget veszély fenyegette: Kairóban, Alexandriában, Damaszkuszban, Bagdadban és néhány dél-amerikai országban. Fiatal militáns zsidókat utaztattak titokban Izraelbe, ahol a hadsereg és a Moszád kiképezte őket, fegyvereket csempésztek és rejtettek el a veszélyes országokban, és helybéli zsidókból verbuváltak önvédelmi csoportokat; a cél olyan erők létrehozása volt, amelyek képesek megvédeni a zsidó közösséget a csőcselék vagy az irreguláris fegyveres csoportok támadásától, legalább addig, amíg a kormányerők vagy a nemzetközi szervezetek közbe nem lépnek.

Az ötvenes években a Moszád működött közre az arab országokban (a Közel-Keleten és Marokkóban) élő több tízezer zsidó Izraelbe juttatásában, a nyolcvanas években pedig ugyancsak a Moszád szervezte meg a zsidók kimenekítését Khomeini Iránjából, valamint az etiópiai zsidók tömeges exodusát is. Az első Irakban végzett titkos akció során azonban beütött a ménkű.

A bagdadi Rasíd utcában, az Uruzdi Bek nagyáruház nyakkendőosztályán dolgozott egy Aszad nevű fiatalember. Palesztin menekült volt, aki az után hagyta el akkói otthonát, hogy az izraeli hadsereg megszállta a várost. Nem sokkal indulása előtt még szívességből beugrott az egyik beteg unokatestvérét helyettesíteni, aki pincérként dolgozott egy kávézóban a katonai kormányzó épületegyüttesének közelében. Aszad egy hétig járkált az épület kerítése mentén egy díszes réztálcával, melyen kis pohárkákban erős török kávét szolgált fel az izraeli katonáknak. A fiatal tisztek némelyikének arca belevésődött az emlékezetébe.

Azon a napon, 1951. május 22-én éppen az előtte elhaladó vásárlókat bámulta az áruházban, amikor ismerős arcra lett figyelmes. – Nem lehet – gondolta először –, ez lehetetlen! De mégis, emlékezett erre az emberre, ha nem is a mostani, lenge inges és pantallós alakjában, hanem khaki egyenruhát viselőként. Aszad azonnal értesítette a rendőrséget. – Egy izraeli katonatisztet láttam itt, Bagdadban! – mondta.

A rendőrség azonnal letartóztatta az európai külsejű férfit, akinek társa is volt egy vékony, szemüveges iraki zsidó személyében. Utóbbit Nisszim Mosénak hívták, s azt mondta a rendőröknek, hogy egyszerű alkalmazottként dolgozik a Zsidó Közösségi Központban. – Tegnap egy koncerten találkoztam ezzel a turistával – magyarázta –, aki megkért, hogy mutassam meg neki az itteni üzleteket.

A kapitányságra érve a két férfit különválasztották. Az iraki nyomozók brutális vallatásnak vetették alá Mosét az izraeliként azonosított férfival kapcsolatban. Mose ragaszkodott a történetéhez: csak tegnap találkozott a turistával, nem ismeri őt. A rendőrőrs sötét cellájában a vallatók először a lábánál, majd a kezénél fogva felakasztották, összeverték, és azzal fenyegették, hogy megölik. Úgy tűnt azonban, hogy törékeny alkatú foglyuk valóban nem tud semmit. Egy hét kínzás után az irakiak végül úgy döntöttek, Nisszim Mose jelentéktelen alak, s ezért szabadon engedték.

A másik fogoly egyre csak azt állította, hogy ő iráni, Iszmail Salhunnak hívják. Megmutatta az iráni útlevelét is. A rendőrök azonban tovább kínozták. Külsőre nem tűnt iráninak, s egy szót sem tudott perzsául. Végül szembesítést rendeltek el közte és azonosítója, a palesztin Aszad között. – Amikor megláttam, megfagyott a vér az ereimben – emlékezett vissza később a fogoly, aki a szembesítés hatására megtört, és bevallotta: Jehudá Taggarnak (Judke Tadzser) hívják, izraeli, s az IDF parancsnoka. A nyomozók elrángatták a lakásába, ott összetörték a bútorokat, átvizsgálták a falakat, s végül rábukkantak egy köteg rejtett dokumentumra, amelyek az íróasztal fiókjának aljához voltak erősítve ragasztószalaggal.

S ezzel kezdetét vette a rémálom – nemcsak Taggar, hanem az egész bagdadi zsidó közösség számára.

Számos zsidó és izraeli segélyszervezet működött ekkoriban a városban, köztük egy illegális emigrációs csoport, egy önvédelmi egység, valamint több cionista és ifjúsági mozgalom is. Voltak, amelyeket még jóval Izrael Állam megalakulása előtt hoztak létre. Bagdad-szerte különféle rejtekhelyeken fegyvereket és iratokat tároltak; e helyek egyike volt a központban álló Mászúdá Sémtov zsinagóga. A felsorolt csoportokhoz az utóbbi időben néhány kémhálózat is csatlakozott, melyeket még a Moszád megalakulása előtt hoztak létre nagy sietve; szervezetileg szinte egyáltalán nem voltak felépítve, s az egyikük bukása könnyen magával ránthatta az összes többit is. Az iraki zsidók puskaporos hordón ültek: Irak volt a fiatal izraeli állam legvadabb ellensége, az egyetlen ország, amely nem volt hajlandó aláírni vele a fegyverszüneti megállapodást. A titkos zsidó hálózatok minden egyes tagja tudta, hogy az irakiak nem kegyelmeznének nekik, s hogy életük egy hajszálon függ.

Jehudá Taggart ezért azzal a feladattal küldték az országba, hogy válassza le a kémhálózatot a többi szervezetről. Taggar, a Pálmáh elitalakulat egykori tisztje huszonhét éves, bozontos üstökű, mosolygós férfi volt. Ez volt az első külföldi küldetése, s bár elfogása előtt mindent megtett, hogy izolálja az általa vezetett hálózatot a többi csoporttól, saját emberei közül néhányan továbbra is részt vettek mások titkos akcióiban is. A brit útlevéllel rendelkező Peter Jániv (Rodney, a hindu) például önálló hálózatot működtetett, de továbbra is kapcsolatban maradt Taggarral. Taggar Tel-Avivval folytatott kommunikációja a Bagdadban működő összes csoport általános parancsnokán keresztül zajlott – egy titokzatos emberen, akinek kiléte csak kevesek számára volt ismert. Fedőneve Záki Háviv volt, de a valóságban Mordeháj Ben Porátnak hívták; Irakban született, és tisztként szolgált az első izraeli–arab háborúban. Semmi kedve nem volt visszatérni Irakba, s már éppen házasodni készült egy lánnyal, akit a hadseregben ismert meg, ám végül engedett a hírszerző közösség nyomásának, és elvállalta a balvégzetű küldetést.

A Taggar letartóztatását követő napokban az egész titkos szervezet felmorzsolódott. Az iraki különleges rendőri egységek tömegével vették őrizetbe a zsidókat. Egyesek a kihallgatások során megtörtek, és elvezették fogva tartóikat a rejtekhelyeikre. Az irakiak olyan dokumentumokra bukkantak, amelyek egyes zsidók kémtevékenységére utaltak. A Sémtov-zsinagóga padlójának kőlapjai alatt a rendőrök fegyvereket találtak elrejtve; ezeket még az 1941-es véres pogrom után kezdték felhalmozni, amelyben 179 zsidó veszítette életét, 2118-an sebesültek meg, és több száz nő esett erőszaknak áldozatul. A fegyverek mennyisége megdöbbentette az irakiakat: 436 gránátot, 33 géppisztolyt, 186 revolvert, 97 géppuskatárat, 32 kommandós kést és 25 000 töltényt találtak.

A kegyetlen kihallgatások során egyre gyakrabban bukkant fel egy név: Záki Hávivé, a földalatti mozgalom titokzatos csúcsvezetőjéé. De ki ez az ember? És hol lehet? Egy rátermett fiatal nyomozónak végül sikerült megtalálnia a kapcsolatot: Záki Háviv nem lehet más, mint Nisszim Mose, a jelentéktelen kisember, akit Taggarral együtt tartóztattak le, aztán elengedték. Egy csapat ügynök rohanta meg Mose házát, de senkit sem találtak ott. Hatalmas embervadászat vette kezdetét Bagdad utcáin, Záki Hávivnak azonban nyoma veszett.

A valóságban olyan helyen tartózkodott, amelyre az rendőrök álmukban sem gondoltak volna: börtönben.

Néhány nappal azután, hogy a Taggarral való közös letartóztatásukból elbocsátották, Ben Porát arra ébredt, hogy valaki hangosan dörömböl az ajtaján. – Rendőrség, kinyitni! – kiáltották odakint. Ben Porát azt gondolta, itt a vége. A háznak nem volt hátsó kijárata, és már senki sem volt Bagdadban, aki megvédhette volna. S tudta, az iraki bíróságon az ő pozíciójában csak egyféle ítélet várhat valakire – az akasztófa. Két rendőrtiszt állt az ajtaja előtt. – Le van tartóztatva! – mondta az egyik.

Ben Porát meglepetést színlelve megkérdezte: – De hát mit tettem?

– Balesetet okozott – jött a válasz. – Öltözzön fel.

Ben Porát nem akart hinni a fülének. Egészen megfeledkezett már az autóbalesetről, amelybe hónapokkal korábban belekeveredett. A bírósági idézésekre nem reagált, ezért most meg kellett jelennie az iraki igazságszolgáltatás előtt. A rövid, alig egyórás tárgyalás végén a bíró két hét börtönre ítélte. Így, miközben iraki ügynökök serege vadászott rá, ő a kiszabott büntetését töltötte egy bagdadi cellában. Két héttel később, a szabadulását megelőzően a főkapitányságra vitték, hogy lefényképezzék, és ujjlenyomatot vegyenek tőle. Ben Porát tudta, ha ez megtörténik, neki vége. Kiderül, hogy ő Záki Háviv, s akkor nem ússza meg két hét börtönnel. Két őr kíséretében gyalogolt át a közeli kapitányságra. Útközben áthaladtak a zsúfolt Surja szúkon; a piac szűk, tekervényes sikátoraiban apró, sötét boltok sorakoztak egymás mellett, és árusok dicsérték nagy hangon a portékáikat. Ben Porát úgy érezte, ez a legmegfelelőbb pillanat: félrelökte egyik őrét, belevetette magát a forgatagba, és felszívódott. A rendőrök meg sem próbáltak a nyomába eredni. Végül is egy óra múlva úgyis szabadult volna, akkor meg minek bajlódjanak vele?