részlet

Szöveg © Erdős Zsuzsanna, Király Anikó, 2024

Borító © Balassa Nikoletta, 2024

Kiadta a Menő Könyvek, a Manó Könyvek Kiadó Kft. ifjúsági könyvkiadója, az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének a tagja. 2024

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

www.manokonyvek.hu

A kiadásért a kiadó ügyvezető igazgatója felel.

Minden jog fenntartva.

Felelős szerkesztő: Edinger Katalin

Olvasószerkesztő: Dér Adrienn

Műszaki vezető: Rácz Julianna

ISBN 978 963 584 597 2

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

1. fejezet Mira

Szokás szerint nyitott szemmel fekszem az ágyban, és hallgatom az egyik szobatársam, Kata dünnyögését. Gőzöm sincs, hogy csinálja, de folyamatosan motyog álmában. Úgy látszik, az agya ilyenkor adja ki magából a napközben benn rekedt mondanivalót, mert egyébként Katának a hangját nem lehet hallani egész nap. Akkor se mindig szólal meg, ha a suliban felszólítják felelni, csak áll, és csavargatja a tollát. Pedig szorgalmas, okos lány, folyton a könyveit bújja. Ha én csak feleannyit tanulnék, mint ő, simán lehetnék kitűnő, de sajnos még mindig nem találtam rá arra a tárgyra, ami legalább minimálisan érdekelne, így aztán legtöbbször vegetálok az órákon, és próbálom tökélyre fejleszteni a nyitott szemmel alvás művészetét. Tisztában vagyok vele, hogy ilyen művészeti ág nem létezik, de hátha én leszek az első, akit egyszer majd díjazni fognak a feltalálásáért.

Szóval fekszem a takaró alatt, türelmesen várom, hogy hajnal legyen, és az álom végre engem is megtaláljon. Már jó ideje túl vagyok azon, hogy idegeskedjek amiatt, hogy nem tudok aludni éjszakánként. Eleinte nem értettem, mi történik velem. Velem, aki régebben csak letette a fejét a párnára, és már meg is szűnt a külvilág. Később szimplán dühös voltam miatta, aztán meg ideges, de mostanra beletörődtem, hogy az én szolgálatomra kirendelt álomtündér, aki szerintem inkább egy gonosz manó, egy ideje sztrájkba kezdett, és pont leszarja a létezésemet, vagy pedig csak egy lusta disznó. Tehát fekszem az ágyban, majd amikor végképp elunom Kata motyogását, bedugom a fülhallgatót a fülembe, és inkább zenét hallgatok.

Egy ideje ezzel telnek az éjszakáim. Ha egészen pontos akarok lenni, azóta, hogy a szüleim bejelentették a válást. Remekül időzítettek, azt hitték, jót tesznek vele, ha a szünidő utolsó napján közlik velem. Precízen kifejtették, hogy másnap úgyis vissza kell mennem a koleszba, kezdődik a suli, így társaságban leszek, nem fogok a családi dolgokkal foglalkozni. Tanuljak szépen szorgalmasan, nekik ez a legfontosabb, és majd meglátom, hogy ők itthon mindent szépen elrendeznek. És ebben az a legröhejesebb, hogy komolyan is gondolják, amit mondtak. Mai napig tisztán látom magam előtt, ahogy ülök a kanapén, hallgatom a szüleimet, és azon gondolkozom, hogy tulajdonképpen kik ezek az emberek. Tizenhét éves vagyok. Egészen addig a napig abban a hitben éltem, hogy – sok egyéb osztálytársammal ellentétben – rendezett család vesz körül, és néhány dolgot leszámítva egész normális szüleim vannak. Soha nem hallottam őket nemhogy veszekedni, de még hangosabban beszélni sem. Mondhatná erre bárki, hogy alig vagyok otthon, és ha néha, hétvégeken hazautaztam, nyilván nem volt nekik különösebben megerőltető megjátszani magukat előttem azon a két kurta napon. Elképzelhető, hogy így történt, de én inkább azt hiszem, hogy mivel a szüleim mindig is roppantul ügyeltek a látszatra, simán el tudták hitetni velem, hogy minden rendben van közöttük. Amikor néhány éve aput kirúgták az állásából, egyik napról a másikra leköltözött vidékre a szüleihez, anyu pedig mindenkivel elhitette, hogy vidéki kiküldetésben van, nehogy bárkinek a fülébe jusson a szégyen. Mert szerintük az ilyesmi az.

Ahogy ott, a kanapén ülve hallgattam őket, ugyanez jutott eszembe. Ezúttal is kihangsúlyozták, hogy ne izguljak, nem lesz botrány, nem lesz veszekedés, csak szép csendesen elválnak.

– És ezúttal mit fogsz mondani a szomszédoknak? Hogy apu megint kiküldetésben van? – kérdeztem csendesen, és nagyon ügyeltem rá, hogy az arcom ne áruljon el semmit.

– Ezt meg hogy érted? – kérdezte anyám, és csak az vette észre, hogy negyed oktávval megemelte a hangját, aki nagyon jól ismeri. Mint például én.

– Sehogy – rántottam meg a vállam –, csak gondoltam, ez nagyon fontos. Mármint a látszat – tettem hozzá faarccal.

Tudtam, hogy anyám vette a lapot, láttam az arcán, de szokás szerint nem hagyta provokálni magát.

Odaült mellém, és átkarolta a vállamat.

– Ne aggódj, Mira, nem lesz semmi baj. Hidd el! Észre sem fogod venni. Úgysem vagy itthon gyakran. Amikor meg hazajössz hétvégére, apu is hazajön. Olyan lesz, mintha mi sem történt volna.

Erre már válaszolni sem bírtam, mert szó szerint megnémultam a döbbenettől. Ezek tényleg komolyan gondolták, hogy beveszem ezt az őrületet? Hogy majd hétvégeken hazajövök, délben körbeüljük az asztalt, és kedélyesen elcsevegünk, mint egy szerető család? Hogy amikor vasárnap délután felszállok a buszra, majd karonfogva kikísérnek, és bájosan mosolyogva integetnek? Ezek el is hiszik, hogy ez így rendben lesz? Mármint nekem. Nekik lehet, hogy megfelel, hiszen az egész életüket ez az idegesítő visszafogottság jellemezte. Miért pont a válást intéznék másképp?

Nekem viszont forgott a gyomrom. Komolyan eljátszottam a gondolattal, hogy üvölteni kezdek, hogy dühöngeni, csapkodni kellene. Szerettem volna teli torokból rájuk ordítani, hogy ébredjenek már fel, és egyszer az életben adják önmagukat. Kiabáljanak, veszekedjenek, törjenek-zúzzanak, repkedjenek tányérok, vázák, bármi, csak lássak végre valami emberi reakciót. Olyat, ami elképzelésem szerint normális, amikor két ember felrúg maga körül mindent. Rájöttem azonban, hogy felesleges bármivel próbálkoznom. Anyámék húszévnyi házasság után is magázódnak, számomra ez is elég sokáig teljesen természetes volt, hiszen ebben nőttem fel. Csak később, az általános suliban, amikor a barátnőim révén beleláttam más családok életébe is, akkor tűnt fel, hogy nem ismerek senkit, akinek a szülei szintén magáznák egymást. Veres Klári szülei például még az utcán is folyton nyalták-falták egymást. Én ilyesmit még otthon sem láttam, nemhogy nyilvános helyen. Ha apu hazaért a munkából, kezet csókolt anyunak, részükről ennyi volt a maximális érzelem-megnyilvánulás.

Később, amikor a hormonok kezdték átvenni a hatalmat az agyam bizonyos részei felett, sokszor elgondolkodtam rajta, hogy én mégis hogy lettem??? El nem tudtam képzelni a szüleimet, hogy szexelnek. Lehet, hogy az életben összesen egyszer csinálták, amikor engem megterveztek? És vajon az ágyban is magázódtak?

Végül persze én sem kezdtem üvölteni. Egyszerűen semmi értelme nem lett volna. Én még az életben nem kiabáltam a szüleimmel, eddig nem is volt rá szükség. Nem voltam és most sem vagyok egy lázadó kamasz, legalábbis otthon. A koleszéletnek megvan az az előnye, hogy ott kiélheted magad minden csínnyel, így otthon nem esik különösebben nehezedre jó kislánynak mutatkozni.

Ezúttal azonban nagyon megbántam, hogy nem dühöngtem még otthon egy igazán jóízűt. Nem állítom, hogy akkor nem telepedett volna rám ez az inszomnia nevű szörny, de jólesik eljátszani a gondolattal, hogy azon a bizonyos vasárnap délutánon bennem rekedt mondanivaló okozza a hetek óta tartó álmatlanságomat. Folyamatosan pörögnek a gondolataim, egyszerűen képtelen vagyok elvonatkoztatni a három héttel ezelőtt történtektől. Állandóan magamat látom, ahogy a kanapén kuporgok, mint valami ottfelejtett rongybaba, és bámulok a semmibe. Apa egész idő alatt meg sem szólalt, anya is csak a legszükségesebbekre szorítkozott, egyetlen emberi megnyilvánulása az volt, amikor két percre mellém ült, átkarolta a vállamat, és vigasztalás gyanánt közölte azt az orbitális baromságot, hogy észre sem fogok semmit venni ebből az egészből. Így, visszagondolva, ezen a ponton adtam fel végleg, hogy véleményt nyilvánítsak, mert rájöttem, hogy anyám ezt nemcsak úgy kitalálta a vigasztalásomra, hanem halálosan komolyan maga is így gondolja. Agyrém. Az ilyen emberekre nem érdemes egyetlen hangos szót sem pazarolni. Üvöltözni akkor élvezet, ha a másik veszi a lapot, és minimum visszaüvölt. Mert akkor – miután jól kiordibáltuk magunkat – mindenki megkönnyebbül. Most már tudom, hogy a hallgatás volt eddigi életem talán legrosszabb döntése, mert azóta is ezen pörgök, és képtelen vagyok kikászálódni a trutyiból, amibe akkor belepottyantam. Csak dagonyázom benne, és egyre habosabbra keverem a saját hülye gondolataimmal.

Vasárnap lesz három hete, hogy eljöttem otthonról, de már tudom előre, hogy a következő hétvégét is a koleszban töltöm. Egyelőre képtelen vagyok rávenni magamat, hogy hazamenjek, és úgy tegyek, mintha mi sem történt volna. Mert anyám ezt nemcsak azért adta elő, hogy vigasztaljon, hanem mert tulajdonképpen tőlem is ezt várja el. Azóta többször beszéltem már vele, eddig úgy tűnik, tudomásul vette, hogy mindig akadt valami hétvégi programom, mert nem faggatott különösebben, de előbb-utóbb majdcsak feltűnik neki, hogy régebben nem voltam hétvégeken ennyire elfoglalt. Mindegy. Most még nem óhajtom látni őket. Ennyi. És aki időt nyer, életet nyer, ez egy nagyon találó mondás. Aztán majd meglátom, mi lesz. Egyelőre megpróbálom túlélni a napokat, heteket, mert jó lenne valahogy újra megtalálni a régi, gondtalan Mirát. A csajoknak még nem mondtam el, és azt hiszem, egy ideig még nem is fogom. Képtelen lennék elviselni, hogy sajnáljanak. Pedig tuti megpróbálnának megvigasztalni, Kata is, és Kinga is a maga módján. Kata nem a szavak embere, és akkor még finoman fogalmaztam, de mellém ülne, és átölelne. Ő így fejezné ki az együttérzését. Kinga viszont felpörögne, mint egy elszabadult ringlispíl a vidámparkban, egyik programot szervezné a másik után, csak hogy kikapcsoljak, és ne gondoljak az otthoni dolgokra. Katától folyamatosan bőgnék, Kingától pedig kimerülnék, mint a zsebtelep. Ezt most inkább nem. Talán majd később, sokkal később, ha már én magam feldolgoztam valamennyire ezt az egész rémálmot.

Egy ideje nem figyelem éjjel az órát. Rájöttem, hogy csak még idegesebb leszek, ha látom, mennyi az idő, mert fejben óhatatlanul azonnal kiszámolom, hogy ha ebben a percben sikerülne elaludnom, még mennyit alhatok. Egyetlen matekpéldát nem számoltam még ki az életben olyan példátlan gyorsasággal, mint ahogy az éjszakából hátralévő időt, pedig már arra is rájöttem, hogy ez az egyik legjobb ellenszere az elalvásnak. Ezért inkább levettem az órát a telefonom kijelzőjéről, így ha zenét keresek, még véletlenül sem tudok rápillantani.

Valahol olvastam egyszer, hogy a komolyzene segít ellazulni. Meg kellene próbálnom, csak az a bökkenő, hogy alig ismerem ezt a műfajt. Énekórákon sosem figyeltem különösebben, mert nem érdekelnek sem a klasszikusok, sem az énektanárnő folytonos ömlengése, hogy ezek milyen zseniális művek. Ma viszont, amikor az egyik srác a szünetben mellettünk a Viva tévét emlegette, akkor beugrott valamelyik agytekervényem eldugott zugából, hogy Vivaldi. Rágugliztam, és a net azonnal ki is dobta a legismertebb művét: Négy évszak.

Mi lenne, ha meghallgatnám? Ártani biztos nem fog. Ha nem tetszik, kikapcsolom. A Téllel fogom kezdeni. Télen az ember szeret bekuckózni és álmodozni a jó melegben. Hátha nekem is segít Vivaldi elbóbiskolni, bár feltételezem, a nagymester nem altatónak szánta híres művét.

Épp el akartam indítani a lejátszást, amikor váratlanul akkorát kordult a gyomrom, hogy Kinga és Edina is, akik egyébként rendszerint egy hang nélkül, mozdulatlanul alusszák végig az éjszakákat, mindketten felnyögtek, Edina még meg is fordult az ágyában. Az első korgást pedig követte még vagy hat, teljes hangerőre tekerve.

Mint a rugó, pattantam ki az ágyból. Semmi szükség rá, hogy bármelyik lányt felverje a gyomrom egy felpörgő motorbicikli hangerejével egyenértékű tiltakozása, amit amúgy nem is értek. Vacsorára befaltam két hatalmas hamburgert, és a menühöz járó nagy adag krumplit csak azért nem toltam már be, mert ügyelek a vonalaimra. Na jó, ez persze vicc volt. Marha szerencsés alkat vagyok, a hízásra képtelenség az egyetlen jó dolog, amit a szüleimtől kaptam. Vállon veregettem magamat a bölcs előrelátásomért, mert most az a zacskó krumpli pont jó lesz, hogy elhallgattassam odabent a csetepatét.

Nem tököltem a papucsom sötétben való keresgélésével, mezítláb osontam ki a szobából, közben sikerült kikerülnöm minden zajt okozó tárgyat, úgymint asztal, szék, szanaszét hajigált könyvek, meg hasonlók. A folyosón már nem kellett vakon tapogatóznom, ott mindig világít egy halvány éjszakai fény a kóborlók, holdkórosok, éjjeli randira lopódzók és zugevők számára. Ezúttal én ez utóbbi kategóriába tartoztam, bár majdnem hangosan felröhögtem, amikor eszembe jutott, lehet, hogy egy izgi randi sem jönne most rosszul. Felejtésnek mindenesetre tökéletes lenne. A probléma ott kezdődik, hogy közel s távol egyetlen potenciális jelölt sincs, így marad a hűtőben lapuló szottyadt sült krumpli.

A konyhában nem mertem villanyt gyújtani, de a hűtőt általában az ember csukott szemmel is megtalálja, nemcsak otthon, hanem itt is, hiszen életmentő dolgokat rejthet. Már a sült krumpli gondolatára is összefutott a nyál a számban, de ahogy benéztem a hűtőbe, pillanatok alatt rájöttem, hogy itt bizony most nem lesz éjszakai falatozás! Ahol az én krumpliszacskómnak lennie kellett volna, egy nem túl bizalomgerjesztő párizsis szendvics búslakodott magában.

Mégis melyik szemétláda merészelte lenyúlni a kajámat?

Regina a tizenegy ából valamit magyarázott múltkor, hogy megint van egy szarka a koleszban, de mivel nekem eddig még semmim nem tűnt el, nem nagyon figyeltem rá. Most viszont az éhségemmel egyenes arányban nőtt a dühöm, ahogy még egyszer, tüzetesen átvizsgáltam a hűtő tartalmát. Itt van például egy doboz gesztenyepüré tejszínhabbal. Miért nem ezt szemelte ki az illető, miért pont az én kihűlt sült krumplimra fájt a foga? A francba! Azt hiszem, holnap suli után Kingával és Edinával első utunk a patikába fog vezetni valami jófajta hashajtóért. Megbánja ez a tolvaj ezerszer, hogy pont az én kajámat nyúlta le! Kinga és Edina vannak annyira vagányok, hogy tuti benne lesznek a buliban. Aztán már csak azt kell megfigyelnünk, ki marad gyengélkedőn egy sajnálatos „vírusos” nyavalya miatt.

A bosszú mindig nagyon édes, ez eddig rendben is lenne, de mégis hogy hallgattassam el a folyamatosan korgó gyomromat? Most én is nyúljam le valakinek a kajáját?

Megráztam a fejemet. A hashajtós akciót gond nélkül bevállalom, de odáig soha nem bírnék lealacsonyodni, hogy ellopjam másnak az ennivalóját.

– Hát te mit keresel ilyen vadul az éjszaka közepén?

A hang olyan váratlanul csapott le, miközben még mindig derékig a hűtőben búvárkodtam, hátha mégis megtalálom azt a fránya krumplit, hogy sikerült jól bevernem a fejemet, ahogy az ijedtségtől egyszerre akartam kibújni és kiegyenesedni. Amikor végre nagy nehezen kiegyenesedtem, egy meglehetősen magas, vékony srác szigorú tekintetével találtam szemközt magam.

– Te normális vagy? – tapogattam sziszegve az erősen sajgó pontot a fejem tetején. – Mit hozod rám a frászt?

– Azt elhiszem, hogy frászt kaptál – nézett dühösen a szemembe. – Szóval te vagy az…

– Ki lennék én? – kérdeztem meghökkenve, miközben vadul kutattam az emlékezetemben. Lehet, hogy ismernem kellene ezt a srácot? Egyáltalán nem rémlik… De akkor ő honnan ismer?

– Nem szégyelled magad? Ez egy nagyon szemét dolog, sőt, törvénybe ütköző! – folytatta zavartalanul, és közelebb lépett, mire önkéntelenül hátrálni kezdtem.

– Te mégis miről pofázol? – emeltem fel a hangomat. Ha rám ijesztenek, a sok fáradozással belém nevelt jó modor mindig elhúz valahova jó messzire.

– Most elkaptalak. Ezek szerint te vagy a koli szarkája – húzta el a száját. – Ezúttal kinek a kajáját kívántad meg?

Ebben a pillanatban esett le, hogy ez az ismeretlen gyerek azt hiszi, lopni jöttem ide éjnek évadján. Ezek szerint ő is tud róla. És ez a szitu most nagyon nem nekem kedvez.

Kihúztam magam.

– Nagyon tévedsz! Épp most konstatáltam, hogy nekem is eltűnt egy zacskó sült krumplim.

– És ezt el is higgyem, mi? – mosolygott gúnyosan.

– Akkor nézd meg! – tártam szélesre a hűtő ajtaját. – Nincs ott.

– Honnan tudjam, hogy ott volt egyáltalán? Biztos most találtad ki ezt a mesét. Gyenge próbálkozás… – ingatta a fejét –, valami mást találj ki a védelmedre.

– Nem védekezem, mert nincs miért – vágtam vissza ezúttal már tényleg dühösen, és csak kevés tartott vissza, hogy toporzékolni kezdjek. – Csak azért, mert itt vagyok, még nem én vagyok a szarka. Azt nem tudod elképzelni, hogy egyszerűen a kajámért jöttem ki?

Csak azért nem kiabáltam vele, mert nem szerettem volna, ha bárki meghall minket. Egyéb sem hiányozna, mint egy lelkesen drukkoló nézőközönség.

– És pont éjjel egykor támadt kedved sült krumplit enni? – ráncolta a szemöldökét, de mintha egy fokkal kevésbé lett volna ellenséges a hangja.

– Nem tudok aludni – rántottam meg a vállam –, gondoltam, elütöm valamivel az időt. De ez a szemét, vagy hogy is hívtad? Ja igen, koliszarka, az én kajámat is lenyúlta. De ezúttal nagyon rosszal kezdett – mutattam fel az öklömet.

A velem szemben álló srác egyáltalán nem foglalkozott vele, hogy az orra előtt hadonászok, hanem még közelebb lépett:

– Mit mondtál az előbb? Hogy nem tudsz aludni?

– Igen, de ez most miért érdekes? – ráncoltam a homlokomat. – Amúgy meg, apropó… te például mit keresel itt ilyenkor? – mosolyogtam rá kedvesen. – Nem lehet, hogy véletlenül pont te vagy a szarka? – néztem a szemébe. – Végül is a legjobb taktika a támadás.

– Nem én vagyok… – válaszolt ezúttal egészen halkan –, biztos lehetsz benne.

– Na, látod, akkor már ketten vagyunk – bólintottam komolyan, és közben nagyon kellett ügyelnem, nehogy elröhögjem magam –, mert én sem. De még mindig nem válaszoltál a kérdésre. Te mi a francot keresel itt?

Elfordult, kinyitotta a hűtőajtót, és kiemelt egy doboz tejet.

– Ezt – mutatta fel. – Tejet akartam inni.

– Éjjel egykor? – tátottam el a szám.

– Ezt pont te kérdezed? Aki meg egy zacskó sült krumplit hajkurász szintén éjjel egykor? – kérdezte, miközben kinyitotta a konyhaszekrény egyik ajtaját, és kivett egy csészét. – Kérsz te is?

– Tejet?

– Hát, kakaó az nincs – tárta szét a karját. – Meg sült krumpli se… – tette hozzá vigyorogva.

– Nem kérek tejet – ráztam meg a fejem. – Visszamegyek a szobába – fordultam sarkon.

– Pedig a langyos tej nagyon jó álmatlanság ellen. Legalábbis nagyanyám szerint – szólt utánam.

– Te sem tudsz aludni? – pördültem meg döbbenten.

– Konkrétan, amióta a koleszban vagyok – bólintott.

– És miért?

– Ha tudnám, talán tudnék tenni ellene – rántotta meg a vállát.

– Új vagy itt?

– Aha…

– És nem érzed itt jól magad?

– Téged tényleg érdekel? – kérdezte kicsit csodálkozva.

– Persze. Miért ne érdekelne? – ingattam a fejem.

– Ezek szerint sorstársak vagyunk?

– Mi van? – nyitottam nagyra a szememet.

– Te sem tudsz aludni, nem?

– Attól még nem vagyunk sorstársak – ráztam a fejemet. – Összesen annyi történt, hogy véletlenül összefutottunk itt, a konyhában.

– Nem hiszel a sorsban? – firtatta, miközben kivette a mikróból a poharat, és lazán ledobta magát az egyik székre.

Részemről még mindig a konyhaajtóban ácsorogtam, és miközben a srácot bámultam, egy érdekes, háromszög alakú kis piros bemélyedést vettem észre a bal arcán. Mi lehet az? Születési hiba vagy egy elfertőződött pattanás nyoma?

– Nem igazán – ráztam meg a fejem, felocsúdva a töprengésemből. – Nem olyan családban nőttem fel, ahol bármit is a véletlenre bíztak.

– Az nagy kár! Akkor rengeteg spontán dologból kimaradhattál – válaszolta, de közben lehajtotta a fejét, ezért úgy tűnt, mintha inkább magával társalogna. – Szóval, nem gondoltad meg magad? – nézett fel hirtelen.

– Miben is?

– Hogy kérsz egy pohár langyos tejet… Nem akarlak megmérgezni, esküszöm – vigyorodott el.

– Nem igazán szeretem a tejet. A langyost meg végképp nem.

– Oké, pedig tuti jót tenne. Nekem már sokszor segített. De ha nem, nem – rántotta meg a vállát.

Erős belső kényszert éreztem, hogy leüljek az egyik székre, és tovább társalogjak ezzel az ismeretlen sráccal. Valahogy annyira jólesett… mint egy hatgombócos fagyi a negyvenfokos kánikulában. Túlságosan fáradt voltam ahhoz, hogy a miérten töprengjek, de azt éreztem, hogy az egész lényéből sugárzik valami. Valami, aminek nem tudtam nevet adni. Egyszerűen jó volt vele kettesben lenni, de – és ez annyira jellemző rám – pont emiatt úgy döntöttem, hogy inkább menekülőre fogom.

– Na jó, én most visszamegyek, és megpróbálok egy kicsit aludni. Mindjárt hajnalodik – pillantottam a még mindig koromsötét ablak felé, majd ezúttal tényleg hátat fordítottam, és lenyomtam a konyhaajtó kilincsét.

– Hé! – szólt utánam. – Még a nevedet sem tudom!

– Nem mindegy, hogy hívnak?

– Végül is mindegy – bólintott hamiskás mosollyal a szája szegletében –, csak az a kérdés, neked mi tetszik jobban: ha magamban éjszakai pillangónak, vagy ha éjszakai szarkának nevezlek?

– Kiváló! Egyik jobb, mint a másik – sziszegtem mérgesen.

– Akkor nem lenne jobb, ha inkább elárulnád? – nevetett.

– Előbb te a tiedet!

– Hallod, nem vagy egy könnyű eset!

– Ezt sokan mondták már! Szóval, hogy hívnak?

– Találd ki!

– Na jó! Tudod, mit? Éjjel fél kettőkor én már nem találgatok. Tartsd meg a nevedet magadnak! Szevasz!

Ezúttal nemcsak lenyomtam a kilincset, de az ajtót is kinyitottam, és kiléptem a gyér világítású folyosóra.

– Hé! – szólt utánam. – Máté vagyok, és a legtöbben csak Máténak szólítanak.

– Nagyon vicces! Vezetékneved nincs?

– Van, de azt nem mondom meg.

– Mert?

– Mert kiröhögnél…

– Próbáljuk meg!

– Megígéred, hogy nem röhögsz ki?

– Talán… – vigyorogtam.

– Ez nekem nem elég…

– Te sem vagy egy könnyű eset!

– Sosem mondtam ilyet…

– Na jó! Megmondod, vagy meg kell várnom, amíg ránk virrad? Lassan úgyis mindegy lesz – szóltam közbe türelmetlenül.

– Kispál…

– De az előbb nem azt mondtad, hogy Máté? – néztem rá értetlenül. Hja, így hajnal felé az ember agya már meglehetősen tompán reagál.

– A vezetéknevem a Kispál – röhögött, de láttam rajta, hogy összeszűkült szemmel, ugrásra készen lesi a reakciómat.

– Úgy, mint a Kispál és a Borz?

– Ja, csak borz nélkül… – emelte az égre a tekintetét.

– És ettől vagy úgy kiborulva? Nem értem…

– Van fogalmad róla, hányan és hányszor poénkodtak már a nevemen?

– Otthon a szomszédunkban lakik egy pasas, Kisvirág Bélának hívják. Van vagy százötven kiló. Szerinted? Mennyivel jobb? Szerintem nincs a neveddel semmi baj. Én nem fogok poénkodni, főleg nem így hajnal felé.

– Rendes tőled!

– Azt persze nem ígérhetem, hogy holnap napvilágnál sem fogok – nevettem fel, és előrelátóan az ajtó fedezékébe bújtam egy esetleges támadás elől, onnan kukucskáltam vissza Mátéra, de csak legyintett:

– Ne izgulj, megszoktam… csak a régi sulimban már nem volt érdekes, de itt megint végig kell szenvednem, mire elunják, és leszállnak a nevemről.

– Ezért nem szeretsz itt lenni?

– Ja… többek között…

Olybá tűnt, egyáltalán nem zavarja, hogy ő mindeközben a lábát egy másik székre téve, kényelmesen kortyolgatja az azóta rég kihűlt tejecskéjét, én meg az ajtó mögül cseverészek vele.

– Szerintem nem rossz ez a koli, meg a suli sem – rántottam meg a vállam. – Idióták mindenhol vannak.

– Ez igaz – bámult bele a csészébe, mintha onnan akarna kiolvasni valamit.

– Na, én mentem… szevasz! Amúgy Mira vagyok. Balázs Mira. És utálom, ha becézik. Tehát csak simán Mira – tettem hozzá.

– Akkor jó éjt, Csaksimánmira! – vigyorgott rám.

Jobbnak láttam, ha erre már nem felelek, inkább visszamenekültem a szobánkba. Gyorsan besurrantam még a mosdóba, aztán irány az ágy. Egy mozdulattal a fejemre rántottam a takarót, és amire már hetek óta nem volt példa, pillanatok alatt álomba merültem. Pedig nem is ittam langyos tejet, ahogy ez a Kispál és Borz srác ajánlgatta…

Tartalom

1. fejezet – Mira

2. fejezet – Máté

3. fejezet – Mira

4. fejezet – Máté

5. fejezet – Mira

6. fejezet – Máté

7. fejezet – Mira

8. fejezet – Máté

9. fejezet – Mira

10. fejezet – Máté

11. fejezet – Mira

12. fejezet – Máté

13. fejezet – Mira

14. fejezet – Máté

Így írtuk mi

Ez egy werkfilm, csak szavakban

Receptek

Felhasznált betűtípusok

Baskervville – SIL Open Font License

Noto Emoji – SIL Open Font License

Noto Serif – Apache License 2.0

Figtree – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License